Table of Contents

- Prológus

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- A szerző bemutatkozása

Ria Anne Donovan

VÁRATLAN AJÁNDÉK

Alina & David

2. rész.

© Gréczi Nikolet 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-324-3

A borító Szopos Katalin munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

A szerző bemutatkozása

Prológus

Mindig egy üres papírlappal kezdődött. Te csak ültél ott, és nem tudtad, hogy mihez kezdj magaddal. Annyi lehetőség várt rád, amelyek közül választhattál. Katherine – életében először – taktikázott csupán.

Egy kiválasztott szakma, amely első hallásra tetszőlegesnek tűnik, de álmok nincsenek mögötte. Csak ő tudta, senki más, és ez volt az első, ami hidat képezett közte, és a barátai között.

Katherine-re élete legnehezebb döntése várt, amiért súlyos árat kellett fizetnie. Nincs visszaút, nincs megbánás, és mégis valamit elveszít ezáltal. Valami, ami egy törött üveghez hasonlít, amit, ha bár meg fog tudni ragasztani, de soha többé nem passzolnak úgy egymáshoz a darabok, mint amikor még teljesen egész volt. Vajon kész felnőni ahhoz, ami rá vár?

1. fejezet

– Tényleg itt vagyunk? Nem hiszem el! – néztem a lányokra bugyuta vigyorral az arcomon.

A szünidő utolsó napjait élveztük. Pola szülővárosában, Rybniz- ben. Sajnos már nem maradt a szülein kívül senkije sem, így egy hostelben szálltunk meg. Pola igyekezett titkolni, de már korántsem úgy ismerte a várost, mint annak idején, gyermekkorában. A fiúk nem szívesen egyeztek bele abba, hogy most nélkülük utaztunk el nyaralni.

– Napokon belül megváltozik az életünk, ti is izgultok? – robogott ki az erkélyre Mia, pezsgős poharakkal egyensúlyozva. A szállásunk közel volt ugyan a központhoz, de elveszett a sok épület között, és már akkor nehezen találtuk meg, amikor ideértünk. A szemeimet égnek emelve odaléptem, hogy segítsek neki.

– Honnan szerezted? – érdeklődött Pola, majd a pezsgősüvegért nyúlt.

– Majd én – vette át gondolkodás nélkül a palackot Mia, mire meglódult a vérnyomásom.

– Fedezékbe! – kiáltottam, és megrántottam Alina karját és kuncogva bújtunk el a kanapé mögé.

– Nem kell úgy félni – kérte ki magának rögtön Mia, majd a pukkanás pillanatában gyorsan becsukta a szemét a biztonság kedvéért.

– Igyunk arra, hogy orvos leszek – kiáltotta hevesen Mia, amikor már ki merte nyitni újra a szemét. Sokan becsültük azért Miát, mert ő szinte egyből tudta, hogy milyen hivatást szeretne választani.

– Igyunk San Francisco városára – emeltem fel én is a poharamat, de tisztában voltam vele, hogy ez Alinának nagyon nem fog tetszeni, hiszen nehezen tette magát túl azon, hogy én eltávolodom tőlük. Pedig nagyon jól tudta, hogy szó sem volt ilyesmiről, hiszen az életem részei voltak ők, már gyerekkorom óta.

– Igyunk arra, hogy ügyvéd leszek – szállt be Pola is vigyorogva, csak a hecc kedvéért.

– Lányok! Így egész éjjel inni fogunk – panaszkodott Alina a fejét csóválva, mégis jól szórakozva a megállapításán.

– Elég! – hallgattattam el őket, és megköszörültem a torkomat. – Emlékeztek arra az éjszakára, amikor Hope megszületett? – néztem rájuk nosztalgiázva.

– Igen – bólogattak a többiek egyetértően, hiszen azon az éjszakán mindannyian ott álltunk a folyosón.

– Akkor éjjel tudtuk meg, hogy Karen és Alina féltestvérek – emlékezett vissza Pola. Sosem vallottuk be Alinával azt, hogy mi már sejtettük ezt előbb is.

– Aznap éjjel megfogadtuk, hogy mi mindig egy család leszünk, történjen bármi. Alina, tudod jól, hogy mindegy melyik városban leszek én, te vagy akár Pola és Mia. Mert mi mindig egy család leszünk – emeltem fel a poharamat, és ekkor tényleg ezt is gondoltam, hogy minket semmi és senki nem fog szétválasztani.

*****

– Kukucs! Hol van a nagynéni? – gügyögött bele a telefonba Alina, a sóbánya előtt állva. Amióta csak megszületett, Hope volt a mindene.

– Már ne haragudj, Alina! De ez nem egy telefonos játék – világosította fel rögtön Mia. – Ehhez nem kellene neked is ott lenned? – csóválta meg a fejét, majd a mutatóujjával arra utalt, hogy a barátnőnk hibbant egy kicsit. Pola együttérző volt, és oldalba bökte Miát figyelmeztetésül, hogy nem ez a legjobb alkalom ehhez.

– Nem azért jöttünk el idáig, hogy be se menjünk – kezdte el húzkodni Pola Alina pólóját, amikor látta, hogy lassan mi következünk. Alina még éppen telefonált, amikor sorra kerültünk, ő mindig nehezebben szakadt el mindenkitől, akit szeretett. Gyorsan elrakta a telefonját és Pola felé fordult dühösen, amiért megzavarta.

– Én még szerettem volna felhívni Davidet is – nézett Polára bosszúsan.

– Sajnálom! – vont vállat a barátnőm, és előhalászta a jegyeket a táskájából, mivel már azt várta, hogy beljebb kerülhessen. Miután ellenőrizték a jegyeket, megálltunk közvetlenül a bejárat előtt. Egy férfi átadott mindenkinek egy fejlámpát.

– Ez minek? – forgatta gyanúsan a tárgyat Mia, ő volt az, aki mindig félt a sötétben. Olyan hirtelen állt meg, hogy a mögötte menetelő bámészkodó pont a hátának sétált. Zavartan húztam arrébb a barátnőmet, hogy elférjenek tőle.

– Kérem! Fáradjanak be, mert feltartják a sort – tessékelt beljebb minket a férfi kissé türelmetlenül.

Mia jó hangosan az értésünkre adta, hogy mit gondol erről a kis túráról, és szaporán vette a levegőt.

– Itt sötét van! – kiáltott fel, és visszafordult volna, de még éppen el tudtam kapni a kezét, mert azt is tudtam, hogy meg fogja bánni, ha ezt kihagyja

– Mia! Pont ezért kaptuk a fejlámpát – bökdöstem meg a homlokát, próbálva elviccelni a helyzetet.

– Nem érdekel – rikácsolta, belekapaszkodva a lámpájába, és sápadtan tekintgetett a barlang bejáratára. Alina türelmetlenül elé állt, és idegesen elvette a lámpát Miától, hogy bekapcsolja.

– Mia! Nem szeretnél örömet szerezni Polának? – tudakolta tőle. –Tudod, hogy mennyire szerette volna látni.

– Ez zsarolás – fújt maga elé egyet Mia, és zsörtölődve elindult.

– Milyen hosszú ez a barlang? – érdeklődött suttogva Alina.

– A hossza 2 km – tájékoztatott minket Pola izgatottan, és igyekezett mindent elraktározni az itt töltött időből.

– Hát ez csodálatos! – hagytam rá elgyötörten, és meneteltem a vezető után, ahogyan csak a lábam bírta. Miát nem igazán nyűgözte le a bánya, de hősiesen tűrte a megpróbáltatásokat, szerintem a világért sem maradt volna most le tőlünk. Vagyis egészen addig, amíg hirtelen meg nem állt a vezető, és fel nem szólította az embereket arra, hogy négykézlábra ereszkedve folytassák útjukat.

– Ez nem lesz így jó csajok! – nyögte ki Mia rosszat sejtve, és riadtan körülnézett. A vezető eljutott egy kisebb nyíláshoz, ahol térdre ereszkedett, és át is ment rajta, ugyanezt várva mindenkitől. Vonakodva követtem, de Mia meg sem mozdult, sóbálvánnyá meredt. Még hallottam a hátam mögött, hogy Alina próbálja négykézlábra könyörögni. Mikor áttértem, és leporolva magam felálltam, Mia hátulról belém jött. Szerintem senki sem ért ki olyan gyorsan abból a résből, mint ő. Fogalmam sem volt róla, hogyan tudta rávenni magát erre.

– Te vagy a tanú rá, hogy meghív egy fagyira – bökte meg a vállamat Mia villámló tekintettel. Vigyorogva néztem Alinára, aki épp akkor egyenesedett fel Mia mögött. És ő szintén mosolyogva vállat vont.

– Valahogy muszáj volt rávenni, hogy megmozduljon – nevetett rám jóízűen.

– Elnézést! De mi is látni szeretnénk! – krákogott egy hang türelmetlenül, mert Pola pont a kijárathoz állt. Amikor végre mi is a vezető felé fordultunk, elállt szinte a lélegzetünk attól a látványtól, ami elénk tárult. Egy nagy helységben álltunk, ahol a falak különböző színekben játszottak a rávetülő fények miatt, és egy kivájt lépcsőszerűség vezetett további felfedeznivalók felé. A vezető közelebb intett mindenkit, és rekedtes hangján elmondta, – ki tudja aznap hányadszor – a hírhedt legendát.

*****

– Amikor Kinga, IV. Béla lánya, megérkezett Lengyelországba, szerette volna valamivel megajándékozni a hazáját. Amikor megtudta, hogy nem termelnek kősót, megkérte az édesapját, hogy adja oda neki Magyarország egyik sóbányáját. El is utazott, hogy megnézze magának. A jegygyűrűjét az egyik aknába dobta, hogy birtokba vehesse a sóbányát. Csodával határos módon a gyűrű és a só követte gazdáját haza, Lengyelországba. Amikor Kinga Wieliczkába ért, megparancsolta, hogy az egyik dombon kezdjenek ásni, és láss csodát, néhány ásónyom után megtalálták a Magyarországon eldobott gyűrűt és a sót. Itt nyitották meg az első sóbányát, de a wieliczkai és bochniai bányászok mai napig vitatkoznak azon, hogy melyikük bányája volt az a hely, ahol a gyűrű előkerült. Mindenesetre mindkét bánya védőszentje Kinga és II. János Pál pápa lett – hajolt meg ezzel a vezető, és a termen körbemutogatva elindult a lépcsők felé. Mi pedig lenyűgözve követtük őt.

*****

– Hol vagyunk most? – tudakolta Mia, és kíváncsian felnézett Polára, tőle várva a választ. Az éjszakai égbolt és kissé ittas állapotunk nem volt hasznunkra a tájékozódásban.

– Nem vagyok google maps – kérte ki magának Pola fáradtan. – Egyébként azt én is szeretném tudni, hogy hol vagyunk – nézett körül a barátnőm, kissé dülöngélve. Pola, aki mindig ok-okozati összefüggéseket keresett, és bátran rábízhattuk magunkat, most céltalanul tekergette a nyakát a bár előtt, ahonnan kijöttünk.

– Ugye csak vicceltek? – emeltem fel a fejem meglepődve, egy csuklás kíséretében. Este tizenegy felé járt már az idő, és mi úgy gondoltuk, hogy megérdemelünk egy utolsó bulizós estét, amilyen eddig még soha nem volt. A Margaritha győzött meg minket arról, hogy ne menjünk haza túl korán, kicsit még szabadok akartunk maradni.

– Pola! Hol van a szállásunk? – nézett Alina villámló tekintettel rá, az éj sötétjében.

– Azt hiszem, a betűvel kezdődik – kezdte el törni a fejét Pola, majd vadul elkezdett kutatni a táskájában a lakcím után.

– A betűvel? – kerekedtek ki a szemeim, ahogy a többieké is, a helyzet teljesen abszurd volt.

– Én meg foglak fojtani öt másodpercen belül, ha nem mondod meg – jelentette ki Mia és ránézett a telefonjára, számolva rajta az időt.

– Itt születtél, nem lehet olyan nehéz megtalálnod azt az utcát – gondolkoztam hangosan, Polára nézve.

– Az ugye még megvan, hogy én már nem itt élek? – vágott vissza a barátnőm türelmetlenül. – Nem is beszélve arról, hogy itt is sok minden megváltozott – tette hozzá.

– Haza akarok menni – panaszolta fáradtan Alina, majd folytatta a csuklássorozatot, látszott rajta, hogy már alig áll a lábán. Az este is hidegre fordult. Tanácstalanul néztem a többiekre, én sem szerettem volna sok időt tölteni az éjszakában.

– Egyszerűen csak megkérdezek valakit – emelte fel a fejét céltudatosan Pola, és körülnézett. A közelünkben volt egy bulizós csapat, így nagy bátran feléjük indult kissé imbolyogva.

– Miért érzem úgy, hogy ez nem túl jó ötlet? – nézett rám Alina feszülten. Pisszegve oldalba könyököltem, és a kibontakozó jelenet felé fordultam.

– Cześć! Przepraszam, czy możesz mi powiedzieć, gdzie znaleźć tę ulicę? – kérdezte Pola büszke tartással. Én már ezt sem értettem, nemhogy még a fiatalok válaszát. Elkeseredve jött vissza a barátnőm, mint aki már feladta volna a dolgot. Mia ránézett Polára elgyötörten, de már sejtette a választ.

– Mit mondtak neked? – érdeklődött ásítozva, egyik lábáról a másikra állva.

– Nem értettem! – nézett vissza rá Pola és lehajtotta a fejét.

– Ennyi! Vége – fogyott el Mia türelme, és átkulcsolta dühödten Pola nyakát, mire idegesen lefejtettem róla az ujjait.

– Mi az, hogy nem tudod, mit válaszoltak? – Beszélsz lengyelül, nem? – mondtam, türelmet erőltetve a hangomra, nehogy veszekedés legyen a vége a közös esténknek.

– Igen, de olyan gyorsan mondták, hogy nem tudtam követni – panaszolta Pola kétségbeesetten.

– Az a pad elég kényelmesnek tűnik – mutatott jobbra Mia, és már indult is volna felé – Csak ki kell valamivel párnázni – tette hozzá.

– Nem fogunk egy padon aludni – tértem magamhoz gyorsan a kábultságából, és Mia után nyúltam. Pont ebben a pillanatban szólalt meg a telefonom. Klaus neve villogót a kijelzőn, hagytam párat csörögni mire felvettem.

– Szia! Hogyan telik az estétek? – érdeklődött kedvesen.

– Szia! Hát nem éppen úgy, ahogyan azt elterveztük – trilláztam a telefonba, és mérgesen néztem a többiekre.

– Mi folyik ott, Katherine? – érdeklődött Klaus még viszonylag nyugodtan, de már észrevehető volt az aggodalom a hangjában. Miközben az utcát kezdtem el zavartan pásztázni, bevallottam neki a jelenlegi problémánkat.

– Elmentünk még egyet bulizni, és Pola nem találja a cetlit a címünkkel – vallottam be őszintén, mire a megnevezett barátnőm küldött felém egy dühös pillantást.

– Remekül kiegészítitek egymást – jelentette ki Klaus mérgesen, és sóhajtott egy nagyot. Imádtam őt, de azt nehezen viseltem el, hogy néha velem szemben is megütötte ezt a hangot. Sajnos most nem alaptalanul.

– Hé! – kiáltott fel a telefonba Mia, ekkora igazságtalanság hallatán. – Azt utcák tehetnek erről, hiszen annyira hasonlóak – védte meg magunkat.

– Figyeljetek ide! Ez most nem játék! Alina! Hívd fel légy szíves az édesanyádat, és kérd meg, hogy diktálja le a címet. Pola, még te vagy a legmegbízhatóbb, írd fel legyél szíves. Utána pedig üssétek be a telefonos térképbe, és MENJETEK HAZA! – vette kézbe az irányítást a férfi, kissé idegesen. – Oh, és méltóztass szólni, ha hazataláltatok – csapta le a telefont Klaus.

– Azt hiszem, mérges – jelentettem ki bágyadtan, és Pola erre elkezdett nevetni. Alina ránézett, és ő is hahotázni kezdett Mia kíséretében.

*****

Néhány perc után megkaptuk a címünket. Azt is a fejünkhöz vágták, hogy felkeltettük Karent és Hope-ot. A GPS sem volt túl együttműködő, de hosszas nyomkodás után legalább azt megtudtuk, hogy hol is vagyunk pontosan.

– Még sohasem sétáltam ennyit – panaszolta Mia két órával a hazaindulásunk után. –Talán, amikor plázáztunk – tette hozzá.

– Hallgass, Mia! – kérte Pola a homlokát ráncolva, miközben próbálta folyamatosan belőni a megfelelő irányt. Megvolt a magához való esze, de a technikával nem boldogult túl jól, sem a térképekkel.

– Szerintem ez az utca lesz az – mutattam előre, mert felfedeztem egy plakátot, amit, ha jól emlékszem, a hostelből kilépve láttunk meg.

– Tényleg – ugrándozott Mia, és körülnézett, hogy megpróbálja beazonosítani az utcát, bár szerintem ő akkor sem erre figyelt, amikor elindultunk.

– Honnan veszitek? – nézett körbe Pola is. Úgy tűnt ő még mindig alkoholos mámorban úszott.

– Onnan, hogy ott van az a plakát – mutattam tétován a jobb oldalon álló magas épületre, melyről egy hatalmas plakát lógott lefelé, és ebben a pillanatban nagyon büszke voltam magamra. Legalább is a következő percig.

– Arról a plakátról beszélsz, ami az egész városban szerte-szét ki van rakva? – érdeklődött finoman Pola, a fejét vakarva, és újra a telefonjára nézett. Életemben nem nézhettem rá ilyen dühödten, mert nem folytatta tovább.

– Azt hiszem, igazad van – mutatott a villogó pontra Alina a telefonján, Polának segítve ezzel. Pár perces menetelés után ott álltunk a lépcsőház előtt.

– Engem délig ne keltsetek fel – kértem, és lelkesen benyomakodtam az épületbe. Megkönnyebbülten halásztam elő a telefont, és írtam egy gyors üzenetet az otthoniaknak. Mire lefürödtem és átöltöztem, válaszoltak is. Anyuék egy puszit küldtek, Klaus pedig egy dühös smile-t és annyit írt mellé, hogy gratulál.

*****

Az éjszakai kalandunk miatt a délelőttöt a szállásunkon töltöttük, és próbáltunk magunkhoz térni. Én tényleg nem siettem el a felkelést, de Pola is karikás szemmel keringett körülöttünk. Mia divatmagazinokat lapozgatott felpolcolt lábbal. Alina elgondolkodva pakolta be a cuccait a bőröndbe, mert a kora esti géppel terveztünk hazamenni.

– Mire gondolsz? – ébresztettem fel az ábrándozásaiból, és megérintettem a könyökét.

– Alig várom, hogy lássam az otthoniakat – felelte őszintén. Megértettem őt, hiszen a kis Hope mindenkit elvarázsolt.

– Én is – bólogattam, de egy részem örült, hogy még itt lehettem közöttük, egy utolsó közös kalandra.

– Annyira boldog vagyok, hogy Klaus ilyen közel marad hozzám – mondtam ki hangosan azt, amire éppen gondoltam, nem gondolva arra, hogy nem mindenki olyan szerencsés, mint én.

– Örülök nektek – fogta meg a vállam egy pillanatra Alina és elmosolyodott. Gondolatban leszidtam magam, hiszen ő és David messze lesznek egymástól.

– Miről maradtam le már megint? – jött be Mia a szobába, és levetette magát az ágyra. Még fogadtam is volna rá, hogy nem pakolt.

– Végre találkozni fogunk a többiekkel – ismételtem el Miának.

– Becsomagoltatok? – jött be Pola is izgatottan. Persze én és Mia voltunk azok, akik ezt az utolsó pillanatra hagyták.

– Köszönöm, hogy eljöttetek velem – hálálkodott Pola boldogan.

– Ki nem hagytuk volna – tettem hozzá őszintén, szerettem itt lenni.

– Hozok pezsgőt – ugrott fel Mia hirtelen, és Pola anyáskodva ment utána. Csak tudnám, honnan szerzi őket Mia.

– Mit beszéltünk meg nem is olyan régen? Nem iszunk fényes nappal, és még dél sincs – okította Alina a barátnőmet.

–De ma vagyunk itt utoljára! – zsörtölődött Mia, és nekiveselkedett az üvegnek.

– Ne hagyjátok, hogy ő nyissa ki! – kiáltottam, és gyorsan lebuktam az ágy alá.

– Ez azért túlzás – akarta volna mondani Mia, amikor is egy nagy durranást hallottam. A többiek önkéntelenül követtek az ágy alá, és ezután már csak Mia sikolyát hallottam. Azután pedig egy kis pattanást, és hirtelen csend lett. Feltápászkodtunk az ágy alól, és azt láttuk, hogy Mia áll a szoba közepén, lehunyt szemekkel és ujjaival felfelé mutat. Nem túlzás azt állítani, hogy Miára nem lehet pezsgősüveget bízni. Ugyanis kilőtt egy égőt a csillárból.

*****

– Mondtam már, hogy véletlen volt – hajtogatta Mia a kávézóban. – Valaki biztos direkt felrázta – tette hozzá. Úgy döntöttünk, hogy még beülünk valahová a reptér előtt.

– Különben is, tudhattátok volna – vontam vállat, türelmetlenül várva a felszolgálót, mire Mia hozzám dobott egy szalvétát.

– Te is jössz velem vasárnap délelőtt a kollégiumba? Vagy később indultok? – érdeklődött Pola, és Alinára nézett.

– Veletek megyek! – bólogatott Alina bőszen, de lélekben már nem volt velük, hiányzott neki a családja.

*****

Alina már elég jól hozzászokott a repüléshez, de főleg akkor, ha nem remegett be időközönként a gép, rám hozva a frászt. Most direkt úgy kértük a jegyeket, hogy együtt tudjunk ülni a visszaút alatt, és szerencsére sikerült is.

– Felhívom a szüleimet – intettem, és elővettem a telefont a táskából. Még úgyis kellett várni a felszállásra, és meg akartam őket addig is nyugtatni.

A hazafele vezető út is nagyon hosszú volt, és fárasztó. A közös emlékeinknek akartuk szentelni a hazafele vezető utat, felelevenítve az együtt töltött éveket.

– Mia! Emlékszel, amikor eltűnt Happy? – böktem meg a vállát, magam sem értettem, hogy miért ez jutott eszembe elsőnek.

– Hogyne emlékeznék? Évekig azzal a plüsskutyával aludtam – idézte fel a múltat Mia. Még az édesanyjától kapta, mint azt a medált, ami mindig a nyakában lógott.

–Az apukád dugta el előled – vallottam be neki pironkodva, visszaemlékezve arra a napra, amikor láttam, hogy a szekrény hátsó részébe kerül a plüss.

– Micsoda? – lepődött meg Mia, és felém fordult. Sokáig siratta azt a kutyát.

– Igen, mert túl nagynak tartott már téged ahhoz, hogy vele aludj. Láttam, ahogy eldugta – ismertem be.

–  De megígértette velem, hogy nem mondom el – néztem rá, de tudtam, hogy azóta visszakapta, és a könyvespolcán foglalja el méltó helyét a kutyus.

– Köszönöm, hogy elmondtad – suttogta Mia, és felidézte magában azt a napot. – Akkor már nem azért aludtam vele, mert féltem a sötéttől, hanem azért, mert hiányzott anyu –vallotta be szomorúan.

–  Lányok! Nekem is van mondanivalóm – terelte el gyorsan a témát Pola, és mindannyian ráemeltük a tekintetünket.

– Van egy tetoválásom – vallotta be félszegen, és elpirult.

– De hát hol? Hogyhogy nem láttuk? – lepődtem meg. Ismertem jól a szüleit, és tudtam, hogy sosem engedték volna. Pola megfordult az ülésen, és előre söpörte a haját, és a tarkóján egy fordított 8-as volt látható.

– Hű! – nyögte Mia lenyűgözve, megérintve a mintát.

– Hogy tudtad ezt titokban tartani előttünk? – érdeklődött kíváncsian Alina. – És a szüleid előtt? – tette hozzá.

– A hajam mindig eltakarta – mentegetőzött Pola. – Aznap készült, amikor nem kiváló jegyet vittem haza, és szobafogságot kaptam. Kiszöktem és megcsináltattam, hogy én is büntessem őket – mesélte Pola.

– De nem is tudnak róla – értetlenkedett Mia, a fejét csóválva.

– Elég, ha csak én tudom, és most már ti is – zárta le Pola a történetét.

– Be kell vallanom valamit – kezdte el Alina is, mire én elkezdtem a szememet forgatni erre. Hiszen ő olyan volt, mint egy nyitott könyv.

–  Ajaj! – nyögte Mia, és színpadiasan hátradőlt, mire elvigyorodtam, hogy ő is erre gondolt.

– Szóval, Katherine! Az első szerelmeslevelet nekem köszönheted a Valentin-napi sulibulin – suttogta félénken, mire én ledöbbenve néztem vissza rá.

– Hogy mi? – kérdeztem vissza értetlenül, gyorsan kutatva az emlékeim között.

– Féltek tőled a fiúk az osztályban. Azért, mert olyan heves voltál. Megfenyegettem az egyik fiút, hogy megkeserítem az életét, hogyha nem ír neked szerelmeslevelet – mesélte Alina, és lélegzetvisszafojtva várta a reakciómat.

– Szeretlek – mondtam, mindenki nagy csodálkozására, nem is értettem őket. Tényleg ilyen lettem volna évekkel ezelőtt?

– Gyere ide! – tette hozzá, majd átölelt. Mia vihogott, és Pola készített rólunk egy képet.

2. fejezet

– Katherine! Nem késhetünk el! Fontos az első benyomás – hallottam anya zaklatott hangját a konyhából.

– Már fenn vagyok – kiabáltam vissza, kicsit ingerültebben, mint kellett volna. Izgatottnak kellene lennem nem pedig úgy tennem, mint aki fogorvoshoz készül. Az ágyon ülve végignéztem a gyermekkorom megmaradt tárgyain, mert volt olyan, amit nem volt szívem kidobni. A nagy fehér szekrényen állapodott meg elsőnek a tekintetem, és elmosolyodtam, amikor eszembe jutott, ahogy mindenféle ruhát aggattunk magunkra a pizsama partikon és az iskolai előadások előtt. A szintén fehér komódon, ahol Alina még kicsiként beverte a fejét, és púp nőtt rajta. A szürke fotelen, ahol egy vörös folt őrzi Mia első vörösboros találkozását. Hirtelen megértettem, miért nem akarta Alina, hogy mindez véget érjen ilyen gyorsan. Szomorúan végignéztem magamon, és tekintetem a két sebhelyen állapodott meg. Az autóbaleset, illetve az anyaotthonban való támadás emléke a mai napig kísért. Szerencsére Alinát nem találták semmiben sem bűnösnek, és véget ért a rémálom. Egyszerűen nem maradhat minden ugyanúgy, hiába is szeretnénk. Csak a hegek azok, amik az idő múlásával is ugyanúgy megmaradnak, már amik nem tűnnek el az évek alatt. Fogalmam sincs arról, hogy miért tettem ezt. Miért akartam minden áron San Franciscót. De azt tudtam, hogy nem maradhatunk mindig így. Tudtam, hogy eljön ez a nap, de azt nem mondanám, hogy valaha is felkészültem erre. De eljött az ideje annak, hogy megtudjam, ki is vagyok nélkülük.

*****

Az órára nézve kapkodni kezdtem, mert hosszú volt az út a főiskoláig. Anyuékkal fogunk menni a kollégiumig, de előbb még megállunk Alina házánál. Épp hogy befejeztük a reggelit, amikor már kopogtak is. Ajkam széles mosolyra húzódott, amikor megláttam Klaust, a nagy sporttáskájával, és a gurulós bőröndjével. Úgy éreztem, hogyha ő velem volt, semmi nem tűnt túl ijesztőnek.

– Jó reggelt, hercegnő – húzott magához egy csók erejéig, majd gyorsan köszönt a szüleimnek is. Szerettem volna még egy kicsit elidőzni a karjaiban, de sajnos most nem tehettem meg. Körülnézve a konyhában ő is hamar rájött, hogy nem állunk olyan jól az idővel, bár nem hinném, hogy annyira meglepte volna.

– Hajrá! Indulás! – Apa gyorsan lekapta a falról a kocsikulcsot, és már kereste is a csomagjaimat, amik az ajtó elé voltak téve. Úgy beszéltük meg, hogy inkább itthon hagyom az autómat, így anyu használni tudja, amikor szüksége lesz rá.

– Remélem, reggeliztél – néztem Klausra nevetve, és sietősen elindultam az ajtó felé.

– A kislányom ma kirepül. El sem tudom hinni! – suttogta anya könnyes szemekkel, ahogyan elindult az ajtó felé. Apa mosolyogva, de megilletődve tuszkolt ki minket az ajtón.

*****

– Ideges vagy? – ébresztett fel hirtelen Klaus a gondolataimból, mire összerezzentem. Annyira magamba merültem, hogy fogalmam sem volt arról, merre tartunk.

– Igen – mosolyogtam rá, erőltetetten, és ő erre megfogta a kezem, és csendben folytattuk tovább az utunkat. Ismert már annyira, hogy tudja, most csendre van szükségem. A kis takaros ház előtt már ott parkolt Pola, és Alinával elkezdtek bepakolni a kocsiba. David céltudatosan állt Alina édesanyja mellett, és az ő szülei pont hozzá igyekeztek, hogy megölelhessék. Mia egy fiúval beszélt megtörten, a többiektől egy kicsit távolabb. Innen hátulról nem tűnt Danielnek , de Mia mostanában olyan titokzatos.