A mű eredeti címe

Remarkably Bright Creatures

Copyright © 2022 by Shelby Van Pelt

All rights reserved.

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2022, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 673 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Annának

A fogságom 1299. napja

Nekem tökéletesen megfelel a sötétség.

Esténként alig várom, hogy leoltsák a mennyezeti lámpákat, ilyenkor nem marad más fény, csak a központi akvárium derengése. Nem tökéletes így, de majdnem.

Szinte teljes a sötétség, akárcsak az óceán fenekén. Ott éltem, mielőtt elfogtak, és börtönbe zártak. Már nem emlékszem rá, mégis érzem a hideg, nyílt vizek megzabolázhatatlan áramlatait. A sötétség száguld az ereimben.

Azt kérdezitek, ki vagyok? A nevem Marcellus, bár a legtöbb ember nem így hív. Általában azt mondják rám, hogy „az az izé”. Például: „Nézd azt az izét ott, kilátszanak a csápjai a szikla mögül!”

Óriáspolip vagyok, a Csendes-óceánból. Ezt onnan tudom, hogy a tartályom mellett a falon van egy táblácska.

Tudom, most mit gondoltok. Igen, tudok olvasni. Sok mindent tudok, amit nem várnátok tőlem.

A táblán egyéb érdekes információkat is feltüntettek: a méretemet; hogy mivel táplálkozom; és hogy hol élnék, ha nem lennék bebörtönözve ide. Megemlítik, milyen intellektuális képességekkel rendelkezem, és hogy milyen okos vagyok, ami, úgy tűnik, valamiért meglepi az embereket. A polipok meglepően értelmes teremtmények, mondja a szöveg. Figyelmeztetik az embereket, hogy képes vagyok alkalmazkodni a környezetemhez, és álcázni magamat, ezért igencsak résen kell lennie annak, aki észre akar venni a homokban, ha épp ahhoz illőre változtattam a színemet.

Az nem áll ott a táblán, hogy a nevem Marcellus. De a Terry nevű ember, aki ezt az akváriumot gondozza, néha megosztja ezt az információt a tartályom előtt ácsorgó látogatókkal. „Látják ott hátul? Őt Marcellusnak hívják. Nagyon különleges fickó.”

Különleges fickó. Igen, az vagyok.

Terry kislánya nevezett el. Lábasfejű Marcellus a teljes nevem. Igen, vérlázító név. Sok ember emiatt esetleg azt hiheti, hogy tintahal vagyok, ami a létező legnagyobb sértés.

Azt kérdezitek, akkor hogyan is utaljatok rám? Ezt rátok bízom. Talán az lesz a legegyszerűbb, ha, a többséghez hasonlóan, maradtok annál, hogy „az az izé”. Remélem, nem ezt teszitek, de ha mégis, nem rovom fel nektek. Végül is csak emberek vagytok.

Azt még el kell árulnom, hogy talán csak rövid időt fogunk együtt tölteni. A táblán ugyanis szerepel még egy információ: az óriáspolipok élettartama négy év.

Az életem hossza négy év – ezernégyszázhatvan nap.

Még egészen fiatalon hoztak ide. Itt fogok elpusztulni, ebben az akváriumban. A legjobb esetben százhatvan napom maradt még, mire letelik a teljes büntetésem.

EGY EZÜSTDOLLÁRNYI HEG

Tova Sullivan felkészül a csatára. A hátsó zsebéből egy kanári tollazatára emlékeztető, sárga gumikesztyű kandikál ki, ahogy lehajol, hogy felmérje az ellenfelét.

Egy rágógumi.

– Ó, az ég szerelmére… – A felmosó nyelével megbökdösi a rózsaszín ragacsot. A felületén tornacipőtalpak által hagyott koszfoltok sötétlenek.

Tova sohasem értette, mi értelme van a rágóguminak. Az emberek sokszor elveszítik. Talán aki ezt rágta, épp megállás nélkül beszélt, és egyszerűen kipottyant a szájából, magával sodorta a felesleges szavak hömpölygő áradata.

Lehajol, és megpróbálja a körmével felkapargatni a rágó szélét, de hiába, hozzátapadt a kőhöz. És mindez csak azért, mert valaki nem volt képes elsétálni a három méterre lévő szemetesig. Egyszer, amikor Erik még kicsi volt, Tova rajtakapta, hogy egy kifőzde asztalának az aljára ragasztja a rágógumiját. Ez volt az utolsó, hogy rágót vett neki, bár aztán amikor kamasz lett belőle, már nem tudta megszabni, mire költi a zsebpénzét, ahogy sok minden másban sem tudott hatni rá.

Itt speciális fegyverzet bevetésére lesz szükség. Talán egy körömreszelő kellene. Nincs semmi a takarítószeres kocsin, amivel fel lehetne piszkálni a rágógumit.

Ahogy feláll, megreccsen a háta. A hang visszhangzik az üres, ívelt folyosón, amely szokatlanul lágy, kék fényben fürdik, ahogy odasétál a takarítószeres kamrához. Persze senki sem hibáztatná, ha felmosás közben átsiklana egy leragadt rágógumin. Hetvenévesen már nem várják el az embertől, hogy nagyon alaposan takarítson. De meg kell próbálnia.

Különben is, legalább elfoglalja magát valamivel.

Tova a Sowell Bay-i Akvárium legidősebb alkalmazottja. Minden este felmossa a padlót, letörölgeti az üvegfalakat, és kiüríti a szemeteseket. A fizetését kéthetente utalják, ő pedig kap egy bérpapírt, amelyet a fachjában hagynak a pihenőszobában. Óránként tizennégy dollár, ennyi marad az adók és egyéb levonások után.

A bérpapírokat egy régi cipősdobozban tartja otthon a hűtő tetején, amihez sohasem nyúl hozzá. A pénz egy számlán gyűlik, amire Tova soha nem is gondol, a Sowell Bay-i takarékbankban.

Most elindul a takarítószeres kamra felé, olyan fürgén szedi a lábát, ami bárkitől figyelemre méltó lenne, de egy görbe hátú, madárcsontú, aprócska öregasszonytól megdöbbentő. A feje fölött esőcseppek kopognak a tetőablakokon, amelyekre derengő fényt vet a szomszédos régi kompkikötő biztonsági vészvilágítása. Ezüstös vízcseppek folynak végig az üvegen, vékony, csillogó sávokat hagyva a ködös égbolt alatt. Borzalmas idő volt egész júniusban, mindenki ezt mondogatja. A szürke időjárás nem zavarja Továt, bár azért jó lenne, ha az eső legalább addig elállna, amíg felszárad az előkertje. A fűnyíró folyton elakad, ha nedves a talaj.

Az akvárium olyan alakú, mint egy lyukas fánk, középen áll a legnagyobb tartály, körben kisebbek. A kupolás épület nem különösebben nagy vagy figyelemre méltó, és talán illik is Sowell Bayhez – maga az öböl sem nevezhető nagynak vagy figyelemre méltónak. Ha Tova el akar jutni attól a helytől, ahol a rágógumival találkozott, a takarítószeres kamráig, át kell vágnia az akvárium teljes területén. Fehér tornacipőjének a talpa csikorog azon a részen, ahol már felmosott, és halovány lábnyomokat hagy maga után a csillogó kövön. Ezt a részt most nyilván megint át kell majd törölnie.

Megáll a keskeny kis alkóvnál, ahol egy csendes-óceáni oroszlánfóka életnagyságú bronzszobra áll. A hátát pöttyök díszítik, kopasz feje sima és csillogó lett attól, hogy évtizedek óta annyi gyerek simogatta és mászott fel rá, ami csak még élethűbbé teszi. Tova otthonában a kandallópárkányon van egy fénykép Erikről, talán tizenegy-tizenkét éves lehet rajta, ahogy szélesen vigyorogva lovagló ülésben feszít a szobor hátán, egyik kezét magasba emelve, mintha épp egy lasszót készülne elhajítani. Egy tengeri cowboy.

Ez a fénykép az egyik utolsó, amelyen még gyereknek és gondtalannak látszik. Tova időrendben őrzi Erik fotóit – montázs az átalakulásáról fogatlanul vigyorgó kisbabából jóképű tinédzserré, aki már magasabb, mint az apja, és baseballdzsekiben pózol. Amint virágdíszt tűz a lány ruhájára, kivel együtt ment a gimis bálba. Egy rögtönzött pódiumon áll a mélykék Puget-öböl sziklás partjánál, és egy középiskolai regattaverseny trófeáját szorongatja. Tova megérinti a fóka hideg fejét, ahogy elhalad mellette, és elfojtja a vágyat, hogy megint arra gondoljon, vajon Erik hogyan nézne ki most.

Továbbsétál, mert ezt kell tennie, végighalad a félhomályos folyosón. A naphalak akváriuma előtt megáll.

– Jó estét, drágáim!

Ezután a japán tengeripókok következnek.

– Helló, szépségeim!

– Hogy vagytok? – érdeklődik a skorpióhalaktól.

A farkasangolnák nem épp Tova szíve csücskei, de azért odabiccent nekik üdvözlésképpen. Az ember ne legyen udvariatlan, akkor sem, ha ezek a lények a kábeltévés horrorfilmekre emlékeztetik, amelyeket a néhai férje, Will az éjszaka közepén nézett, amikor már szinte sohasem tudott aludni, mert állandóan hányinger gyötörte a kemoterápiától. A legnagyobb angolna, kiálló fogaival, kisiklik a sziklás barlangból. Az éles fogak úgy merednek ki az alsó állkapcsából, mint a kis tűk. Szerencsétlen külsejű teremtmény, hogy finoman fogalmazzunk. De hát a külső megtévesztő lehet, nem igaz? Tova rámosolyog az angolnára, bár az sohasem tudna visszamosolyogni, még ha akarna sem, ilyen arcberendezéssel.

A következő tartály Tova kedvence. Odahajol, egészen közel az üveghez.

– Hogy van ma uraságod?

Beletelik pár pillanatba, amíg megtalálja: egy kis narancssárga sáv villan fel egy szikla mögött. Észre lehet venni, de csak véletlenül, mint amikor egy gyerek bújócska közben nem bújik el rendesen, és egy lófarok kilóg a kanapé mögül, vagy egy zoknis lábacska kikandikál az ágy alól.

– Szégyenlősek vagyunk ma este? – Hátrébb lép, és vár. Az óriáspolip nem mozdul. Tova elképzeli, ahogy napközben az emberek kopogtatnak az üvegen, azután bosszúsan fújtatva továbbállnak, amikor nem látnak semmit. Manapság már senki sem tud türelmesen várakozni.

– Nem mondom, hogy hibáztatlak érte. Elég kényelmesnek tűnik az a zug ott hátul.

A narancssárga csáp megrándul, de a polip teste rejtve marad.

A rágógumi hősies ellenállást fejt ki Tova körömreszelőjével szemben, de végül megadja magát.

Amikor az asszony a szemeteszsákba dobja az összeszáradt rágógumit, kielégítő kis zizzenést kelt a műanyag zacskóban.

Ezután nekiáll a felmosásnak. Újból.

A levegőt enyhe citromillattal keveredő ecetszag tölti meg, fellibeg a nedves padlóról. Mennyivel jobb ez, mint az a rémes tisztítószer, amelyet akkoriban használtak, amikor elkezdett itt dolgozni! Valami élénkzöld vacak volt, ami csípte az orrát. Rögtön a legelejétől tiltakozott ellene. Először is szédült tőle, másodszor ronda csíkokat hagyott a kövön. És ami talán a legrosszabb, olyan szaga volt, mint a kórteremnek, ahol Will feküdt, bár Tova a kifogásának ezt a részét megtartotta magának.

A takarítószeres kamra polcai tele voltak zsúfolva több flakonnal ebből a zöld vacakból, de Terry, az akvárium igazgatója végül vállat vont, és azt mondta, használjon, amit akar, ha otthonról hozza magával. Hogyne, persze, egyezett bele Tova. Így aztán minden este hoz magával egy üveg ecetet meg citromolajat.

Akkor össze kell még szedni a többi szemetet. Kiüríti az előcsarnokban és a mosdók előtt lévő szemeteseket, aztán a pihenőszobában végez, ahol mindig rengeteg a morzsa a pulton. Ez nem az ő feladata lenne, az itteni takarítást az Ellandből érkező profi takarítócég emberei végzik, akik kéthetente jönnek, de Tova mindig letörli a pultot az ősrégi kávéfőző körül, és a spagettiszagot árasztó mikró összefröcskölt belsejét is. Ma azonban nagyobb munka is adódik: üres ételes papírdobozok hevernek a padlón. Három is.

– A mindenségit! – mondja megrovóan az üres helyiségnek. Előbb a rágógumi, most meg ez!

Felveszi a dobozokat, és a szemetesbe hajítja őket, amely furcsamód majdnem egy méterrel odébb áll a megszokott helyétől. Miután kiüríti a tartalmát a nagy szemeteszsákba, visszatolja a rendes helyére.

A szemetes mellett kis étkezőasztal áll. Tova elrendezgeti a székeket. Aztán megpillant valamit.

Valami van az asztal alatt.

Egy barnás-narancssárga kupac, a sarokban meghúzódva. Egy pulóver lenne? Mackenzie, a kedves fiatal lány, aki a jegypénztárban dolgozik, sokszor itt felejt egyet egy szék háttámlájára terítve. Tova letérdel, arra gondol, felveszi, és beteszi majd Mackenzie fachjába. De a kupac hirtelen megmozdul.

Egy csáp.

– Te jóságos ég!

A kocsonyás masszából előtűnik egy polip szeme. Az üveggolyószerű pupilla kitágul, aztán a szem rosszallóan összeszűkül.

Tova pislog, nincs meggyőződve róla, hogy jól lát. Hogyan juthatott ki az akváriumból az óriáspolip?

A csáp ismét megmozdul. Az állat belegabalyodott egy csomó vezetékbe. Hányszor átkozta ő is azokat a kábeleket? Nem lehet tőlük rendesen összesöpörni.

– Beleakadtál? – suttogja, mire a polip felemeli a hatalmas, busa fejét az egyik karjára támaszkodva, amelyre többszörösen rátekeredett egy mobiltöltő vékony zsinórja. Az állat erősebben küzd, de a vezeték csak még szorosabban fonódik rá, a húsa kidagad a hurkok között. Eriknek volt egyszer régen egy vicces játéka, egy kis henger alakú valami, amibe a két végén bele kell dugni a mutatóujjadat, és úgy széthúzni, de minél inkább próbálkozol, annál jobban rászorul a kezedre.

Tova óvatosan közelebb araszolgat. A polip válaszul rácsap az egyik karjával a linóleumra, mintha azt mondaná: Hátrébb, hölgyem!

– Jól van, jól van – mormolja Tova, és kibújik az asztal alól.

Feláll, és felkattintja a mennyezeti világítást, a helyiség neonfénybe borul. Aztán megint négykézlábra ereszkedik, most lassabban, de a háta szokás szerint így is roppan egyet.

A hangra a polip megint odacsap a karjával, és szinte ijesztő erővel meglöki az egyik széket. A szék odébb csúszik a padlón, és nekiütközik a falnak.

Az asztal alól csillog az állat hihetetlenül tiszta szeme.

Tova elszántan közelebb kúszik, és próbálja megszilárdítani remegő kezét. Hányszor sétált el a polip akváriuma mellett lévő tábla előtt? Nem emlékezett rá, hogy arról is írtak volna valamit, hogy veszélyesek lennének az emberre.

Már csak harminc centire van tőle. Úgy tűnik, mintha az állat összehúzná magát, és a színe halványabbra változott. Vajon van a polipoknak foga?

– Kis barátom… – mondja halkan. – Most megfoglak, és letekerem rólad a zsinórt. – Kicsit keresgél, és megnézi, pontosan melyik vezeték is okozta a bajt. Könnyen el is éri.

A polip szeme minden mozdulatát követi.

– Nem bántalak, drágám.

A polip az egyik szabad csápjával koppant a padlón, mint amikor egy macska csapkod a farkával.

Ahogy kihúzza a vezetéket a konnektorból, a polip hátrébb csúszik. Tova is összerezzen. Arra számít, hogy az állat a fal mentén az ajtó felé fog kúszni, abba az irányba, amerre menekülni próbált.

Ám ehelyett a polip közelebb araszol hozzá.

Az egyik csápját Tova felé csúsztatja, olyan, mint egy sárgásbarna kígyó. Egy pillanat múlva a karjára tekeredik, aztán a könyökére, majd a felkarjára, mint egy szalag a májusfán. Az asszony minden egyes tapadókorongot külön érez a bőrén. Ösztönösen megpróbálja elrántani a karját, de a polip szorítása még erősebb lesz, szinte már kellemetlen. De a különös szem játékosan csillog, mint egy pajkos gyermeké.

Az üres ételesdobozok. A helyéről eltolt szemetes. Most már minden érthető.

Aztán teljesen váratlanul a polip elengedi. Tova hitetlenkedve figyeli, ahogy az állat kisurran az ajtón, a nyolc karjának legvastagabb részén csúszva-mászva. A testét maga után vonszolja, és a színe még haloványabb lesz. Nagy erőfeszítéssel tud csak mozogni. Tova utánasiet, de mire kiér a folyosóra, a polipot már nem látja sehol.

Végighúzza a kezét az arcán. Úgy látszik, kezd elmenni az esze. Igen, csak ez lehet. Így kezdődik, vagy nem? Az ember polipokat hallucinál.

Évekkel ezelőtt végignézte, ahogy az azóta elhunyt édesanyja keresztülment ezen. Azzal kezdődött, hogy időnként elfelejtett ezt-azt, családtagok nevét, dátumokat. De Tova még nem felejti el a telefonszámokat, és nem kell kutatnia az agyában a nevek után. Lenéz a karjára: tele van apró, vörös köröcskékkel. A tapadókorongok nyomai.

Félig kábultan befejezi az aznap esti feladatait, aztán szokás szerint még egyszer körbejár az épületben, hogy mindenkinek jó éjszakát kívánjon.

Jó éjt, naphalak, angolnák, japán tengeripókok, skorpióhalak! Jó éjszakát, tengerirózsák, csikóhalak, tengericsillagok!

A folyosó kanyarulatán túlérve folytatja. Jó éjszakát, tonhalak, lepényhalak és tüskés ráják! Jó éjt, medúzák és tengeriuborkák! Jó éjt, cápák, ti szegények! Tova mindig nagy együttérzéssel volt a cápák iránt, amelyek soha véget nem érő köreiket róják a medencéjükben. Megérti, milyen az, ha az ember nem tudja abbahagyni a körbe-körbejárkálást, mert attól fél, hogy akkor nem kap többé levegőt.

Észreveszi a polipot: megint ott rejtőzködik a szikla mögött. Egy darabka elővillan a testéből. A színe most jóval élénkebb narancssárga, ahhoz képest, amilyen a pihenőszobában volt, de azért még mindig halványabb a megszokottnál. Hát, úgy kell neki! Maradjon csak szépen a helyén. Hogy a csudába tudott kiszökni? Tova a fodrozódó vizet kémleli az akvárium szélénél, de nem lát semmi hibát.

– Bajkeverő – jegyzi meg a fejét csóválva. Még pár pillanatig elácsorog a tartály előtt, mielőtt hazaindulna.

Sárga háromajtós kisautója csipog egyet, és felvillannak a lámpák, ahogy lenyomja a távirányító gombját. Ezt még mindig nem szokta meg. A barátnői, akikkel együtt szokott ebédelni, és akikkel szeretetteljesen „Lókötők Klubjának” hívják magukat, meggyőzték, hogy szüksége van egy új autóra, amikor elvállalta ezt a munkát. A biztonság kedvéért, mondták, hogy ne egy régi tragaccsal kelljen hazajárnia éjszakánként. Heteken át nyaggatták ezzel.

Néha egyszerűbb, ha az ember ilyenkor megadja magát.

Miután berakta a csomagtartóba az ecetet meg a citromolajat, ahogy mindig – bár Terry sokszor mondta neki, hogy nyugodtan tárolja a takarítószeres kamrában, de hát sohasem lehet tudni, mikor jön jól otthon is egy kis ecet meg citromolaj –, vet egy pillantást a mólóra. Ilyen későn már teljesen kihalt, az esti horgászok is rég hazamentek. A régi kompkikötő az akváriummal szemben fekszik, olyan, mint valami ősöreg, pusztulófélben lévő gépezet. A korhadó cölöpöket tapadókagylók borítják. Dagálykor a kagylókon megakadnak a hínárok, aztán zöldes-feketés réteget hagyva odaszáradnak, miután a víz levonult.

Tova odasétál az ütött-kopott deszkákhoz. Mint mindig, a régi kis jegyárusító bódé pontosan harmincnyolc lépésre van a parkolóhelytől.

Még egyszer körbenéz, nem jár-e arra valaki, nem bujkálnak-e a hosszúra nyúlt árnyak között. Odasimítja a tenyerét a bódé ablakának az üvegére, amelyen egy ferde repedés fut végig, mint egy régi heg egy ember arcán.

Aztán kisétál a mólóra, a megszokott padjához. Nyirkos a sós párától, és sirályürülék borítja. Leül, feltűri a ruhaujját, és szemügyre veszi a fura kerek nyomokat. Félig-meddig arra számít, már nem is fognak látszani. De ott vannak. Végighúzza a mutatóujját a legnagyobb köröcskén a csuklója belsejénél. Akkora, mint egy ezüstdollár. Vajon meddig fog megmaradni? Be fog kékülni? Mostanában olyan könnyen kék foltokat hagy a bőrén minden, és a nyom már kezd lilásra váltani, mint egy véraláfutás. Lehet, hogy végleg megmarad. Egy ezüstdollárnyi heg.

A köd felszállt, a szárazföld belseje felé sodorta a szél, a távoli hegyvonulat lábához. Déli irányban egy teherhajó horgonyoz, a teste mélyen a vízbe merül a több sorban rápakolt konténerek súlyától. Olyanok, mint egy gyerek építőkockái. A holdfény megcsillan a vízen, mintha ezernyi gyertyaláng ringatózna a felszínén. Tova lehunyja a szemét, és elképzeli, hogy odalent a mélyben ő tartja neki a gyertyákat. Erik. Az egyetlen gyermeke.

A fogságom 1300. napja

Rák, óriáskagyló, garnéla, fésűkagyló, szívkagyló, abalone kagyló, hal, halikra. Ezekből áll a csendes-óceáni óriáspolip étrendje, a tartályom melletti táblácska szerint.

A tenger csodás svédasztal lehet. Ez a sok finomság, és mind ingyen…

De mit adnak enni itt? Makrélát, laposhalat és legfőképpen heringet. Hering, hering, rengeteg hering. Ocsmány teremtmények, undorító nyamvadt kis halak. Biztos vagyok benne, hogy azért van belőlük itt annyi, mert olcsó. A cápák a központi tartályban szörnyen unalmasak, de jutalmul mégis friss fűrészes sügérrel etetik őket, én meg fagyasztott heringet kapok. Néha még ki sem olvasztják rendesen. Ezért aztán a saját kezembe, illetve csápjaimba kell vennem a dolgot, ha vágyat érzek a friss osztriga finom selymességére, vagy arra, hogy érezzem, ahogy összeroppantom a rák páncélját, vagy ha egy tengeriuborka édes, ruganyos húsára éhezem.

A fogvatartóim néha odadobnak szánalomból egy fésűkagylót, ha rá akarnak venni az együttműködésre valami orvosi vizsgálatnál, vagy meg akarnak vesztegetni, hogy vegyek részt valami játékukban. És nagy ritkán Terry odacsúsztat nekem csak úgy egy-két kékkagylót.

Persze sokszor kóstoltam már rákot, óriáskagylót, garnélát és abalone kagylót. Magamnak kell gondoskodnom róla, hogy megszerezzem, a zárás után. A halikra is ideális csemege, mind a gasztronómiai élvezet, mind a tápérték szempontjából.

Írhatnánk egy harmadik listát is, azokról a dolgokról, amelyekre az emberek vágynak, de ezeket a legtöbb intelligens élőlény teljes mértékben fogyasztásra alkalmatlannak találná. Például minden, ami az előcsarnokban található automatából kapható.

Ám ma este egy új illat csábított el. Édes, sós, fűszeres. Megtaláltam a forrását a szemetesben, az ételmaradékokat egy vékony fehér papírdobozban.

Bármi is volt az, nagyon ízlett. De ha nincs szerencsém, a bukásomhoz is vezethetett volna ez a kaland.

A takarítónő megmentett.

HAMIS HÁZI SÜTEMÉNYEK

Valamikor heten voltunk a Lókötők tagjai. Most már csak négyen vagyunk. Pár évente mindig megüresedik egy hely az asztalnál.

– Te jó ég, Tova! – Mary Ann Minetti leteszi a teáskannát az asztalra, és Tova karjára mered. A kannát horgolt sárga melegítő öleli körbe, talán itt készítette egyszer valaki, amikor még tényleg kötögettek is a heti ebéd-összejöveteleken. A horgolt teáskanna-melegítő sárgája jól illik Mary Ann strasszokkal díszített hajcsatjához, amely a halántékánál hátrafogja megfakult világosbarna fürtjeit.

Janice Kim is Tova karját nézi, miközben teletölti a bögréjét.

– Talán allergiás vagy valamire? – Az oolong tea gőze bepárásítja a kerek szemüvegét. Leveszi, és megtörölgeti a pólója szélében. Tova azt gyanítja, hogy a póló a fiáé, Timothyé lehet, mert legalább három számmal nagyobb a kelleténél, és a seattle-i koreai bevásárlóközpont logója díszíti. Timothy pár évvel ezelőtt befektetett egy ottani étterembe.

– Ez a folt? – Tova lejjebb húzkodja a kardigánja ujját. – Á, semmiség!

– Azért meg kellene nézetned. – Barb Vanderhoof egy harmadik kockacukrot is pottyant a teájába. Rövid, ősz haját zselével tüskésre formázta, mostanában mindig így hordja. Tova nem először képzeli el, hogy megérinti az ujja hegyével a barátnője fején meredező tüskéket. Vajon megszúrná, ahogy egyszer az egyik tengeriuborka az akváriumban, vagy benyomódna a tüske az érintésétől?

– Semmiség – ismétli meg Tova. A füle átforrósodik és kivörösödik.

– Hát, mondok én valamit! – Barb kortyol egyet a teájából, aztán folytatja: – Tudod, az én Andie-mnek tavaly volt egy kiütése, amikor hazajött húsvétkor. Én ugyan nem láttam – eléggé intim helyen volt, ha érted, mire gondolok, de azért nem az a fajta, amit attól kap az ember, ha illetlenül viselkedik, azt azért hozzáteszem. Csak egy egyszerű kiütés. Szóval én mondtam neki, hogy menjen el a bőrgyógyászomhoz. Csodás ember. De az én Andie-m borzasztóan makacs. A kiütés csak egyre csúnyább lett, aztán…

– Tova – vág közbe Janice –, szeretnéd, hogy Peter ajánljon valakit? – Janice férje, dr. Peter Kim már nyugalomba vonult, de azért még továbbra is jó kapcsolatokkal rendelkezik az egészségügyben.

– Nincs szükségem orvosra. – Tova halvány mosolyt erőltet az arcára. – Csak egy kis baleset ért munka közben.

– Munka közben?

– Baleset?

– Mi történt?

Tova vesz egy nagy levegőt. Még mindig érzi a csuklójára tekeredő polipkart. A foltok másnap reggelre elhalványultak, de azért még jól láthatóak. Még jobban lehúzza a kardigánja ujját.

Elmesélje nekik, mi történt?

– Csak egy kis baleset az egyik takarítóeszközzel. – Végül csak ennyit mond.

Három gyanakvóan összeszűkült szempár mered rá.

Mary Ann letöröl egy láthatatlan foltot az asztalról egy konyharuhával.

– Ez a hely, ahol takarítasz, Tova… Amikor a legutóbb az akváriumban jártam, majdnem kidobtam taccsot attól a szagtól. Te hogy bírod?

Tova elvesz egy csokidarabkás kekszet a tányérról, amelyet Mary Ann tett eléjük. Meg szokta melegíteni a sütőben a süteményeket, mielőtt a többiek megérkeznek. Mindig megjegyzi, hogy az ember nem teázhat valami házi készítésű rágcsálnivaló nélkül. A keksz valójában a Shop-Wayből származik, ahol csomagolva kapható, ezt mindenki tudja a klubtagok közül.

– Persze hogy bűzlik az az ócska kóceráj – mondja Janice. – Komolyan, Tova, biztosan jól vagy? Ilyen fizikai munkát végezni a te korodban… Minek kell egyáltalán dolgoznod?

Barb összefonja maga előtt a karját.

– Én a Szent Annában dolgoztam egy darabig, miután Rick meghalt. Hogy elüssem valahogy az időt. Felkértek, hogy irányítsam az irodát is.

– Az aktákat rendezgetted – mormolja Mary Ann. – Az iktatóban.

– És azért hagytad ott, mert nem voltak képesek úgy rendezni az aktákat, ahogy te szeretted – teszi hozzá Janice szárazon. – De a lényeg az, hogy nem kellett négykézláb csúsznod-másznod, és a padlót sikálnod.

Mary Ann közelebb hajol.

– Tova, remélem, tudod, hogy ha segítségre lenne szükséged…

– Segítségre?

– Igen, segítségre. Nem tudom, Will mennyire gondoskodott az anyagi helyzetedről.

Tova megdermed.

– Köszönöm, de nincs szükségem semmire.

– De ha mégis… – Mary Ann összeszorítja az ajkát.

– Nincsen – feleli halkan Tova. És ez így is van. A bankszámláján annyi van, amiből sokszorosan is kijönne. Nincs szüksége jótékonykodásra, sem Mary Anntől, sem mástól. És micsoda dolog felhozni ezt, csak azért, mert van egy kis folt a karján!

Miután felállnak az asztaltól, Tova leteszi a teáscsészéjét, és a pultra könyököl. A mosogató fölötti ablak Mary Ann kertjére néz, ahol a rododendronbokrok meghúzzák magukat a nyomasztó szürke égbolt alatt. A lágy rózsaszín szirmok megremegnek, ahogy a szellő meghintáztatja az ágakat, és Tova azt kívánja, bárcsak visszadugdoshatná a gyenge szirmokat a bimbó belsejébe. A levegő szokatlanul csípős ahhoz képest, hogy június közepe van. Az idén nagyon lassan köszönt be a nyár, az biztos.

Mary Ann apró, vallásos csecsebecséket rendezett el az ablakpárkányon, kis kerubarcú üvegangyalkák, gyertyák, egész seregnyi fényes ezüstfeszület különféle méretekben, úgy sorakoznak, mint a katonák. Biztosan naponta fényesítgeti őket, ha így csillognak-villognak.

Janice Tova vállára teszi a kezét.

– Hahó! Föld hívja Továt!

Tova kénytelen elmosolyodni. Janice éneklő hanghordozásától az az érzése, hogy megint túl sok szappanoperát néz.

– Kérlek, ne vedd a szívedre! Mary Ann nem akart semmi rosszat. Csak aggódunk miattad.

– Köszönöm, de jól vagyok. – Tova megpaskolja a barátnője kezét.

Janice felvonja az egyik szépen karbantartott szemöldökét, és elkalauzolja Továt az asztalhoz. Nyilván megérti, mennyire szeretne témát váltani, mert előveszi a legkézenfekvőbb társalgási témát, mint a legkönnyebben leszakítható gyümölcsöt.

– Szóval, Barb, mi újság a lányokkal?

– Ó, nem meséltem? – Barb drámaian nagy levegőt vesz. Sohasem kellett kétszer kérni, hogy meséljen a lányáról meg az unokáiról. – Úgy volt, hogy Andie elhozza a lányokat a nyári szünetre. De valami hiba csúszott a terveikbe. Pontosan így mondta: hiba.

Janice megtörli a szemüvegét Mary Ann egyik hímzett szalvétájával.

– Tényleg ezt mondták, Barb?

– Nem voltak nálam tavaly hálaadás óta! Markkal elvitték a gyerekeket Las Vegasba karácsonyozni. El tudjátok ezt hinni? Ki tölti Las Vegasban az ünnepeket? – Barb úgy ejti ki a „Las” és a „Vegas” szót is, egyforma nyomatékkal és megvetéssel, mintha azt mondaná, hogy „savanyú tej”.

Janice és Mary Ann a fejüket csóválják, Tova pedig elvesz még egy kekszet a tányérról. Mindhárom nő bólogatva hallgatja, ahogy Barb belekezd egy történetbe a lánya családjáról, akik ugyan kétórányira laknak, Seattle-ben, de az ember azt gondolná, ez a másik féltekén van, mert Barb annyira ritkán látja őket.

– Mondtam nekik, hogy nagyon remélem, nemsokára megölelgethetem a kisunokáimat. A jó ég tudja, meddig leszek még velük!

– Elég ebből, Barb! – sóhajt fel Janice.

– Elnézést, egy pillanatra. – Tova feláll. A szék lába csikorog a linóleumon.

Ahogy a klub neve sejteni engedi, eredetileg tényleg azért alakult, hogy a hölgyek együtt kötögessenek. Huszonöt évvel ezelőtt összejött néhány Sowell Bay-i nő, hogy együtt kézimunkázzanak. Végül menedék lett belőle számukra az üres otthonuk elől, az édes-keserű üresség elől, amely a gyerekek után maradt, akik felnőttek és kirepültek a fészekből. Többek között ebből az okból is Tova eleinte nem akart csatlakozni. Az ő ürességében nem volt semmi édesség, csak keserűség. Akkoriban már öt éve volt annak, hogy Erik eltűnt. Milyen fájdalmasan érzékenyek voltak még akkor azok a sebek, milyen kevés kellett, hogy feltépjék őket, és újból vérezni kezdjenek…

Mary Ann fürdőszobájában csikorog a csap, ahogy Tova elfordítja. A panaszaik nem sokat változtak az évek során. Először a „de kár, hogy az egyetem olyan messze van”, aztán a „rémes, hogy csak vasárnap délutánonként hívnak fel”. Most meg az unokák és a dédunokák. Ezek a nők mindig hangosan hirdették az anyai mivoltukat, a mellükre tűzve viselték, de Tova legbelül elrejtve őrzi, mint egy, a testébe beágyazódott régi puskagolyót. Magánügy.

Pár nappal Erik eltűnése előtt készített egy mandulatortát a fia tizennyolcadik születésnapjára. Még napok múlva is belengte a házat a marcipánillat. Még mindig emlékszik, ahogy ott lengedezett a konyhában, mint egy vendég, aki nem tudja, mikor illik távozni.

Először úgy kezelték Erik eltűnését, hogy a fiú biztosan megszökött otthonról. Egy kikötői rakodómunkás látta utoljára, aki a tizenegy órás, déli irányba induló kompon dolgozott, ez volt az aznap esti utolsó kifutó hajó, és ő arról számolt be, hogy nem tapasztalt semmi szokatlant. Eriknek kellett volna bezárnia a jegyárusító bódét, amit mindig kötelességtudóan meg is tett. Annyira büszke volt rá, hogy rábízták a kulcsot, pedig csak nyári diákmunkán dolgozott ott! A seriff azt mondta, a bódé nem volt bezárva, a kasszában ott volt az összes pénz. Erik hátizsákját a szék alatt találták, mellette a kis hordozható kazettás magnója és a fülhallgatója; még a tárcája is ott volt. Mielőtt végleg kizárták annak a lehetőségét, hogy bűncselekmény áldozata lett, a seriff úgy gondolta, hogy Erik talán csak kiugrott valamiért, és azt tervezte, hogy visszajön.

De miért hagyta volna ott a bódét munka közben? Tova ezt sohasem értette. Will elmélete szerint egy lány volt a dologban, de nem találták nyomát semmiféle lánynak – vagy akár fiúnak. Erik barátai állították, hogy nem járt akkoriban senkivel. Ha lett volna barátnője, a világon mindenki tudott volna róla. Nagyon népszerű srác volt.

Egy héttel később megtalálták a rozsdás, régi, Napmacska nevű hajót. Korábban senkinek sem tűnt fel, hogy hiányzik a kompkikötő melletti kis jachtkikötőből. Elvágott horgonykötéllel mosta partra a víz. A kormányon megtalálták Erik ujjlenyomatait. Nagyon kevés bizonyíték volt, de a jelek arra mutattak, hogy a fiú öngyilkos lett – a seriff ezt mondta.

A szomszédok is ezt mondták.

Az újságok is.

Mindenki ezt mondta.

De Tova sohasem hitt ebben, egyetlen percig sem.

Szárazra törölgeti az arcát, és hunyorogva nézegeti a tükörképét a fürdőszobában. A kötőklub tagjai hosszú évek óta a barátnői, de néha még mindig úgy érzi, hogy ő az ide nem illő puzzle-darabka a kirakósban.

Tova kiveszi a bögréjét a mosogatóból, tölt magának friss teát, visszaül a székére, és újból bekapcsolódik a beszélgetésbe. Arról folyik a társalgás, hogy Mary Ann szomszédja beperelte az ortopéd sebészét, mert rosszul végezte el a műtétet. A nők egyetértenek, hogy az orvost felelősségre kell vonni. Aztán gügyögve megcsodálnak néhány fotót Janice kis yorkshire terrierjéről, Rolóról, aki gyakran elkíséri Janice-t a kézitáskájában a klubba. De Rolo ma otthon maradt, mert gyomorrontása van.

– Szegény Rolo! – sajnálkozik Mary Ann. – Gondolod, hogy valami rosszat evett?

– Nem lenne szabad emberi ételt adnotok neki – jegyzi meg Barb. – Rick a hátam mögött mindig odaadta a tányérjáról a maradékot Sullynak. De én mindig tudtam, mert utána olyan büdöset szart az a kutya.

– Barbara! – kiált fel Mary Ann nagyra kerekedett szemmel. Janice és Tova nevetnek.

– Elnézést a csúnya beszédért, de az egész szobát be tudta büdösíteni. Nyugodjék békében! – Barb imára kulcsolja a kezét.

Tova tudja, mennyire szerette azt a golden retrievert, Sullyt. Talán még a halott férjénél, Ricknél is jobban. Tavaly, néhány hónap leforgása alatt mindkettőjüket elvesztette. Tova néha eltűnődik azon, nem jobb-e így, ha a tragédiák közvetlenül egymás után történnek meg, és az ember hasznát tudja venni, hogy már egyébként is csupa nyers fájdalom. Legalább egyszerre túlesik rajta. Tova tudja, hogy van egy mélypontja a kétségbeesésnek, amikor az ember lelke már teljesen átitatódott a gyásszal, és ha több fájdalom éri, az egyszerűen lepereg róla, ahogy a szirup csorgott le a vasárnap reggeli palacsintáról, amikor megengedte Eriknek, hogy ő öntse rá.

Délután háromkor a klubtagok összeszedik a kabátjukat meg a táskájukat a székek háttámlájáról, Mary Ann pedig félrevonja Továt.

– Kérlek, tényleg szólj, ha segítségre lenne szükséged! – Megragadja Tova kezét. Olajbarna olasz bőre fiatalos és sima Továéhoz képest. Az ő skandináv génjei, amelyeknek fiatalkorában annyit köszönhetett, öregségére ellene fordultak. Búzaszőke haja már negyvenévesen ősz lett. Az ötvenes éveiben már agyagba vésett barázdákként szántották a ráncok az arcát. Amikor néha megpillantja magát oldalról egy kirakat üvegében, látja, hogy kezd meggörnyedni a válla. Eltűnődik, hogyan lehet ez a test az övé.

– Biztosíthatlak róla, hogy nem szorulok segítségre.

– Ha ez a munka már túl nehéz lesz, ugye abbahagyod?

– Hát persze.

– Jól van. – Mary Ann nem úgy fest, mint akit meggyőztek.

– Köszönöm a teát, Mary Ann. – Tova belebújik a kabátjába, és rámosolyog a többiekre. – Nagyon kellemes délután volt, mint mindig.

Tova megpaskolgatja a műszerfalat, és a gázpedálra tapos. Sikerül rávennie a kocsit, hogy sebességet váltson. Nyögdécselve kapaszkodik fel az emelkedő tetejére.

Mary Ann háza egy széles völgy legaljában áll, ahol valamikor régen csak egy nárciszokkal benőtt mező terült el. Tova emlékszik rá, ahogy kislánykorában egyszer erre hajtottak autóval, a Packard hátsó ülésén ült a bátyjával, Larsszal. A papa vezetett, a mama mellette ült, leengedett ablaknál, és az álla alatt összefogta a kendőjét, hogy ne vigye le a huzat. Tova is letekerte az ablakot, és amennyire merte, kinyújtogatta a nyakát. A völgy édeskés trágyaillatot árasztott. A milliónyi apró virágfejecske egyetlen sárga napfénytengerré olvadt egybe.

Ma már kertvárosi utcák hálózzák be a völgyet. Pár évente a megye nagy hűhóval ígérgeti, hogy felújítják a hegyoldalban felfelé kígyózó utat. Mary Ann folyton leveleket írogat a helyi önkormányzatnak arról, hogy az út túl meredek, és sok a sárlavina.

– Nekünk nem túl meredek – jegyzi meg Tova, miközben a kisautó felér az emelkedő tetejére.

A túlsó oldalon a napfény megcsillan a víz tükrén, a felhők kis repedésén át kikandikálva. Aztán, mintha madzagon rángatnák a felhőket, a nyílás szélesebbre tárul, és az egész Puget-öblöt ragyogó fény árasztja el.

– Na, ehhez mit szólsz? – Tova lehajtja a napellenzőt. Hunyorogva befordul a Sound View Drive-ra, amely végigvezet a hegygerincen, magasan az óceán fölött. Hazafelé.

Végre napsütés! Az őszirózsáiról le kellene már vagdosni az elszáradt virágokat, de hetek óta hűvös, nedves idő uralkodott, ami még itt, a Csendes-óceán északnyugati partjainál is szokatlan, így nem sok kedvet érzett a kerti munkához. Arra a gondolatra, hogy végre valami értelmeset csinálhat, még jobban beletapos a gázba. Talán az egész virágágyással végezhet még vacsora előtt.

Mielőtt kimenne a hátsó kertbe, átsétál a házon, hogy hozzon magának egy pohár vizet, közben megáll, és lenyomja az üzenetrögzítőn villogó piros gombot. Állandóan ostobaságokkal van tele, ügynökök próbálnak rásózni dolgokat, ő azonban mindig rögtön letörli az összes üzenetet. Hogy lehet úgy létezni, hogy állandón villog egy piros lámpácska a háttérben?

Az első üzenet valami adománygyűjtésről szól. Törlés.

A második nyilván valami szélhámosság. Ki lenne olyan ostoba, hogy visszahív egy vadidegent, és megadja neki a számlaszámát? Törlés.

A harmadik téves hívás. Fojtott hangok, aztán egy kattanás. Valaki felhívott a fenekével, ahogy Janice Kim szokta mondani. Annak a nevetséges szokásnak köszönhető, hogy az emberek a zsebükben tartják a mobiljukat. Törlés.

A negyedik üzenet pár pillanatnyi néma csönddel kezdődik. Tova ujja már mozdul, és majdnem lenyomja a Törlés gombot, amikor megszólal egy női hang:

– Tova Sullivan? – A nő megköszörüli a torkát. – Maureen Cochran vagyok a Charter Village Idősek Otthonából.

Az asszony nagy koppanással leteszi a konyhapultra a vizespoharat.

– Attól tartok, rossz hírt kell közölnöm…

Tova éles kis kattanással lenyomja a gombot, hogy elnémítsa a gépezetet. Nem kell többet hallania. Egy ideje már számított erre az üzenetre.

Lars. A bátyja.