PHILIP K. DICK

AZ UTOLSÓ SZIMULÁKRUM

Philip K. Dick: The Simulacra

Copyright © 1964, The Estate of Philip K Dick

All rights reserved

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2013, 2026

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: The Simulacra

Vintage Books, London, 2004

Fordította: Pék Zoltán

A Shakespeare-idézet Vörösmarty Mihály fordítása

ISBN: 978 963 598 474 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kalocsai Judit, Friedrich Zoltán

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: science fiction

1. FEJEZET

Az Elektronikus Zenei Vállalat belső memója megrémítette Nat Fliegert, bár maga sem tudta, miért. Tulajdonképpen egy hatalmas lehetőségről szólt. Végre kiderítették a híres-neves pszichokinetikus szovjet zongorista, Richard Kongrosian hollétét, aki anélkül játszott Brahmsot és Schumannt, hogy hozzáért volna a billentyűzethez: a nyaralójában tartózkodott a kaliforniai Jennerben. És némi szerencsével Kongrosian hajlandó lesz egy lemezfelvételre. Akkor meg miért…?

Flieger arra tippelt, hogy Kalifornia legészakibb partrészének sötét, nedves erdői taszítják; kedvelte ezt a száraz délvidéket itt, Tijuana közelében, ahol az EZV központja működött. A memo szerint viszont Kongrosian nem mozdul ki a nyaralójából; félig-meddig visszavonult a nyilvánosságtól, méghozzá egy ismeretlen családi helyzetnek köszönhetően, ami feltehetőleg a feleségével vagy a fiával kapcsolatos tragédia. Évekkel ezelőtt történt, sugallta a feljegyzés.

Délelőtt kilenc óra volt. Nat Flieger tűnődve töltött egy pohár vizet, és megetette az élő protoplazmát, amely az irodájában tartott Ampek F-a2 hangfelvevő berendezés része volt; a ganümédeszi létforma nem érzett fájdalmat, és eddig még nem tiltakozott az ellen, hogy egy elektronikus rendszer részévé tették; neurológiailag primitív volt, a hangérzékelője viszont felülmúlhatatlan.

A szerkezet hálásan elnyelte az Ampek F-a2 membránjai között csordogáló vizet; az élő berendezés vezetői pulzáltak. Magammal viszlek, döntötte el Flieger. Az F-a2 hordozható volt, és ő jobban kedvelte az újabb, modernebb változatnál. Rágyújtott egy delicadóra, az irodája ablakához ment, és a rolót vevőre kapcsolta; meleg mexikói napfény tört be, alig győzött pislogni. A napfénytől és a víztől az F-a2 azonnal felpörgött, ahogy a metabolizmusa meglódult. Flieger szórakozottan nézte, de még mindig a memo járt a fejében.

Megint felvette, megszorította, mire a memo felvinnyogott:

– …ez a lehetőség igazi kihívást jelent az EZV-nek, Nat. Kongrosian nem hajlandó nyilvánosan fellépni, de a berlini irodánk, az Art-Cor révén szerződésünk van vele, úgyhogy a törvény értelmében kényszeríthetjük, hogy játsszon nekünk… mármint, ha rá tudjuk venni, hogy annyi ideig nyugodtan álljon. Mit szólsz, Nat?

– Ja – bólogatott Nat Flieger szórakozottan Leo Dondoldo hangjára.

Egyáltalán miért vett a híres zongorista nyaralót éppen Kalifornia északi részén? Ez önmagában is radikális lépés volt, a varsói központi kormányzat korántsem nézte jó szemmel. Plusz, ha Kongrosian dacolt a legfelsőbb kommunista vezetés ukázaival, akkor az arcizma se fog rezzenni az EZV fenyegetőzésétől; az immár a hatvanas éveiben járó Kongrosian könnyedén ignorálta a mindennapi társadalmi élet jogi következményeit mind a kommunista országokban, mind az USEA-ban. Sok művészhez hasonlóan Kongrosian is a saját útját járja, valahol a két társadalmi monstrumvalóság között.

Nem lesz elég nyomást gyakorolni rá, ide ravaszság is kell. Mindenki tudja, hogy a közvélemény memóriája rövid, emlékeztetni kell őket Kongrosian létezésére és a zenei meg a pszionikus képességeire. De ezt az EZV propagandaosztálya könnyedén elintézi; hiszen jó sok ismeretlen arcot is eladtak már, és Kongrosian a jelenlegi visszavonultsága dacára aligha nevezhető ismeretlennek. Azért kíváncsi lennék, merengett Nat Flieger, mennyire jó még Kongrosian.

A memónak erről is voltak adatai:

– …mindenki tudja, hogy egész mostanáig vállalt fellépést zárt körű összejöveteleken – jelentette ki lázasan a feljegyzés. – Fejeseknek Lengyelországban és Kubában, előtte pedig a Puerto Ricó-i elitnek New Yorkban. Egy éve Birminghamben ötven fekete milliomos előtt játszott egy jótékonysági rendezvényen; az összegyűlt pénz az afro-muszlim holdgyarmatok megsegítésére ment. Beszéltem két modern zeneszerzővel, akik részt vettek a rendezvényen, és megesküdtek, hogy Kongrosian virtuozitása cseppet sem kopott meg. Ez volt… mikor is… 2040-ben. Akkor volt ötvenkét éves. És persze állandóan ott van a Fehér Házban, Nicole-nak meg annak a nemtitásnak, der Alténak játszik.

A legjobb lesz, ha elvisszük az F-a2-t Jennerbe, és rögzítjük a játékát oxiszalagra, vélte Nat Flieger. Talán ez lesz az utolsó alkalom, hiszen a Kongrosianhoz hasonló pszí művészek élete köztudottan rövid.

Válaszolt a memóra:

– Intézem, Mr. Dondoldo. Elrepülök Jennerbe, és megpróbálok vele személyesen tárgyalni. – Így döntött.

– Hurrá – lelkesedett a memo. Nat Flieger együttérzett vele.

A zümmögő, buzgó riportergép nem tágított:

– Mondja, dr. Egon Superb, igaz, hogy ma megpróbál belépni a rendelőjébe?

Csak meg lehet valahogy gátolni, hogy a riportergép rátörjön az emberre az otthonában, füstölgött magában dr. Superb. Sajnos nem lehetett.

– Igaz – válaszolt hát kénytelen-kelletlen. – Amint befejezem a reggelit, amit éppen most fogyasztok, beszállok a gépjárművembe, és elhajtok San Francisco belvárosába, leparkolok egy parkolóban, és elsétálok a rendelőmhöz a Post Streeten, ahol szokás szerint pszichoterápiai kezelésben részesítem a mai első páciensem. Az úgynevezett McPhearson-törvény ellenére. – Belekortyolt a kávéjába.

– És megkapta a támogatást a…?

– A PPNT teljes mértékben mögöttem áll. – Alig tíz perce beszélt a Praktizáló Pszichoanalitikusok Nemzetközi Társaságának vezetőségével. – Nem tudom, miért pont engem kell faggatni. A PPNT minden tagja a rendelőjében lesz ma. – És ez több mint tízezer tagot jelentett szerte az USEA-ban, mind Észak-Amerikában, mind Európában.

A riportergép bizalmasan dorombolta:

– Maga szerint ki felelős azért, hogy a McPhearson-törvényt elfogadták, és der Alte hajlandó volt törvényerőre emelni?

– Maga is tudja, és én is tudom – felelte dr. Superb. – Nem a hadsereg, nem Nicole, és még csak nem is az NR. A nagy gyógyszergyár, az A. G. Chemie kartell Berlinben. – Ez aligha volt újság, mindenki tudta. A befolyásos német kartell az elmebetegség gyógyszeres terápiája címén csapta be a világot, amivel vagyonokat keresett. Minek következményeként a pszichoanalitikusokat sarlatánoknak bélyegezték, egy szintre kerültek az orgon-terapeutákkal és a dietetikusokkal. Hol van már a múlt század, amikor a pszichiáternek még volt respektje! Dr. Superb sóhajtott.

– Gyötrelmet okoz önnek – kérdezte a riportergép –, hogy kényszerítik rá, hogy lemondjon a szakmájáról? Hm?

– Mondja meg a közönségének – kezdte lassan dr. Superb –, hogy törvény ide vagy oda, szándékunkban áll folytatni. Mi ugyanúgy segíthetünk, ahogy a gyógyszerterápia. Főleg jellembeli torzulásoknál, amelyeknél a páciens egész élettörténete szerepet játszik. – Most látta, hogy a riportergép az egyik nagy tévécsatornát képviseli, vagyis úgy ötvenmilliós közönség hallgatta ezt a beszélgetést. Dr. Superb hirtelen szavafogyott lett.

Reggeli után kiballagott a járművéhez, ahol már várta egy másik riportergép.

– Hölgyeim és uraim, íme, a pszichiáterek bécsi iskolájának utolsó képviselője. Az egykor elismert pszichiáter, dr. Superb talán mond nekünk pár szót. Doktor úr! – gördült felé a gép, és elállta az útját. – Hogy érzi magát, uram?

– Pocsékul – felelte dr. Superb. – Kérem, engedjen.

– Utoljára megy be a rendelőjébe – kommentálta a gép, ahogy félresiklott. – Dr. Superbről lerí, hogy megbélyegzett ember, aki azonban titokban büszke rá, hogy saját mércéje szerint igenis jól végezte a munkáját. Csakhogy az idő eljárt az összes dr. Superb felett… és csak a jövő a megmondhatója, hogy ez valóban jó-e így. Akár a véreztetés gyakorlata, a pszichoanalízis is virágzott, majd elhalt, és most egy új terápia vette át a helyét.

Miután beült, dr. Superb indított, aztán már gurult is az autobahnon San Francisco felé, továbbra is pocsék hangulatban, rettegve az elkerülhetetlentől: a hatóságokkal való összeütközéstől.

Már nem volt fiatal ember. Túl sok felesleg rakódott le középtájon, igen, túlságosan elhízott, és azzal, hogy majdnem középkorú, már túl öreg, hogy részt vegyen ilyen dolgokban. És a fürdőszobai tükör minden reggel kínosan megmutatta, hogy kopaszodik. Öt éve vált el a harmadik feleségétől, Liviától, és nem nősült újra; a karrierje lett az élete, a családja. És most? Kétségtelen, hogy ma megy utoljára a rendelőjébe, ahogy a riportergép is mondta. Ötvenmillióan nézik Észak-Amerikában és Európában, de szerez ez neki új hivatást? Új transzcendens célt a régi helyett? Nem.

Hogy némileg felviduljon, felvette a telefont, és tárcsázott egy imát.

Miután leparkolt, és elsétált a rendelőjéig a Post Streeten, kisebb tömeget talált ott: jó pár riportergépet és maréknyi kék egyenruhás San Franciscó-i rendőrt.

– Jó reggelt! – köszönt nekik dr. Superb feszengve, ahogy kulccsal a kézben felment a lépcsőn. A tömeg szétvált előtte. Kinyitotta az ajtót, majd belökte, és a reggeli napfény beömlött a hosszú folyosóra a Paul Klee- és Kandinszkij-nyomatokkal, amiket ő és dr. Buckleman tettek fel hét éve, amikor együtt rendezték be ezt az igencsak öreg épületet.

Az egyik riportergép kijelentette:

– A kenyértörésre akkor kerül sor, kedves nézőink, amikor megérkezik dr. Superb első páciense.

A rendőrök pihenjállásban, némán várakoztak.

Dr. Superb megállt az ajtóban, és visszanézett az emberekre:

– Szép napunk van. Legalábbis októberhez képest. – Törte a fejét, mit mondhatna még, valami hősies frázist, ami jól kifejezné érzelmei és helyzete nemességét. Semmi nem jutott eszébe. Talán mert nincs is ebben semmi nemes, vélte; ugyanazt csinálja, amit évek óta heti öt nap csinált, nincs szükség különleges bátorságra, hogy még egyszer végigcsinálja. Na persze, letartóztatással fog fizetni azért, hogy makacs, mint az öszvér; ezt az elméje ugyan tudta, de a teste, az alacsonyabb rendű idegrendszere nem. Szomatikusan rótta a megszokott ösvényt.

A tömegből valaki, egy nő, odakiáltott neki:

– Drukkolunk magának, doktor! Sok szerencsét! – Sokan rávigyorogtak, és gyér éljenzés hallatszott, ami gyorsan elhalt. A rendőrök unott képet vágtak. Dr. Superb becsukta az ajtót.

A váróban az íróasztalnál ülő recepciósa, Amanda Conners felemelte a fejét:

– Jó reggelt, doktor úr! – Fényesen izzó vörös haját szalaggal kötötte meg, mélyen kivágott moherpulóveréből istenien domborodott ki a melle.

– Jó reggelt! – köszönt dr. Superb, és örült, hogy itt látja, ráadásul ilyen csinosan. Odaadta a kabátját, amit a nő beakasztott a szekrénybe. – Öhm, ki az első páciens? – Rágyújtott egy gyenge floridai szivarra.

Amanda az előjegyzési naplóba pillantott.

– Mr. Rugge lesz az, doktor úr. Kilenckor. Még van ideje egy kávéra. Lefőzöm. – Szaporán elindult a kávéfőző felé a sarokban.

– Ugye tudja, mi fog történni hamarosan?

– Igen. De a PPNT leteszi az óvadékot, ugye? – A nő odavitte a kis papírpoharat. Az ujjai remegtek.

– Sajnos ez azt jelenti, hogy a maga állása is megszűnik.

– Tudom. – Mandy bólintott, és már nem mosolygott; nagy szeme elsötétedett. – Nem értem, der Alte miért nem vétózta meg azt a törvényjavaslatot. Nicole is ellenezte. Az utolsó pillanatig biztos voltam benne, hogy megteszi. A kormánynak ott az az időgép, utazzanak előre, és megláthatják, hogy ez majd… a társadalom elszegényedését okozza.

– Talán meg is nézték. – És nem lesz semmiféle elszegényedés, gondolta dr. Superb.

Nyílt a rendelő ajtaja. Mr. Gordon Rugge, az első páciens állt ott idegességtől sápadtan.

– Á, szóval eljött – mondta dr. Superb. Sőt, Rugge még korán is jött.

– A szemetek – morogta Rugge. Magas, ösztövér férfi volt a harmincas éveiben, öltözete egyértelműen jelezte, hogy bróker a Montgomery Streeten.

Rugge mögött a városi rendőrség két civil ruhás tagja jelent meg. Várakozón meredtek dr. Superbre.

A riportergépek kinyújtották slagszerű érzékelőiket, sebesen szívták magukba az adatokat. Egy darabig senki nem mozdult, nem szólt.

– Fáradjon az irodámba – invitálta aztán dr. Superb Mr. Rugge-t. – Folytassuk ott, ahol múlt pénteken abbahagytuk.

– Le van tartóztatva – mondta azonnal az egyik civil ruhás rendőr. Előrelépett, és egy összehajtott hivatalos iratot adott át dr. Superbnek. – Jöjjön velünk. – Megfogta dr. Superb karját, és az ajtó felé vezette, közben a másik rendőr az orvos másik oldalára állt. Ügyesen csinálták, minden felhajtás nélkül.

Dr. Superb azt mondta Mr. Rugge-nak:

– Sajnálom, Gordon. Mint látja, nem folytathatom a kezelését.

– A patkányok azt akarják, hogy gyógyszert zabáljak – mondta Rugge keserűen. – Pedig tudják, hogy azoktól a tablettáktól beteg leszek, az én testemnek az méreg.

– Figyelemre méltó a páciens hűsége – mormolta az egyik riportergép a tévénézőknek. – És miért is ne lenne hű? Ez az ember évek óta hisz a pszichoanalízisben.

– Hat éve – közölte Rugge a géppel. – És ha kell, még hat évig hinnék.

Amanda Conners némán pityergett a zsebkendőjébe.

Ahogy a civil ruhás és az egyenruhás San Franciscó-i rendőrök a várakozó járőrautóhoz kísérték dr. Superbet, a gyér tömeg ismét bátorítón ujjongott. Superb látta, hogy főleg öregek. Egy másik érából, amikor a pszichoanalízist még tisztelték: egy letűnt kor relikviái, akárcsak ő maga. Szeretett volna fiatalokat is látni, csak párat, de egy sem volt.

A rendőrségen a beesett arcú, nehéz felöltőt viselő férfi egyre csak szívta a kézzel sodort Fülöp-szigeteki Bela King szivart, üres, hideg szemével kinézett az ablakon, aztán az órájára pillantott, majd türelmetlenül járkálni kezdett.

Éppen eloltotta a szivart, és másikra akart gyújtani, amikor meglátta a járőrkocsit. Azonnal a dokkolóhoz sietett, ahol a rendőrök éppen fel akarták venni a kérdéses egyén adatait.

– Doktor úr, Wilder Pembroke vagyok. Szeretnék önnel beszélni egy pillanatra. – Bólintott a rendőröknek, akik lemaradtak, hogy átengedjék neki dr. Superbet. – Jöjjön be, átmenetileg kaptam egy szobát a másodikon. Nem tart sokáig.

– Maga nem a városi rendőrségtől van – mérte végig dr. Superb. – Talán NR-es? – Most már nyugtalannak látszott. – Erről van szó, igaz?

Pembroke a lift felé vezette.

– Tekintsen érdekelt félnek. – Halkabban folytatta, ahogy egy csoport rendőrtiszt ment el mellettük: – Érdekelt vagyok abban, hogy visszakerüljön a rendelőjébe, és tovább kezelje a pácienseit.

– Van ehhez hatalma is? – kérdezett rá dr. Superb.

– Úgy hiszem. – Megjött a lift, beszálltak. – Egy-két órába azért beletelhet. Kérem, legyen türelemmel. – Pembroke újabb szivarra gyújtott. Superbet nem kínálta meg.

– Megkérdezhetem, melyik ügynökség küldte?

– Már mondtam – felelte bosszúsan Pembroke. – Tekintsen érdekelt félnek. Mit nem lehet ezen érteni? – Az orvosra meredt, és egy szót sem szóltak, amíg fel nem értek a másodikra. – Sajnálom, hogy kifakadtam – mondta Pembroke, ahogy elindultak a folyosón –, de nagyon aggaszt a letartóztatása. Nagyon felkavar. – Kinyitotta a 209-es szoba ajtaját, és Superb lassan belépett. – Igaz, könnyen felkavarnak a dolgok. Többé-kevésbé ez a munkám. Mint ahogy a magáé az, hogy érzelmileg kívülálló maradjon. – Elmosolyodott, de dr. Superb nem viszonozta. Túl feszült, figyelte meg Pembroke. Superb reakciója megfelelt a dossziéjában olvasott pszichológiai profilnak.

Óvatosan leültek egymással szemben.

– Felkeresi majd egy ember – közölte Pembroke. – Nemsokára a páciense lesz. Érti? Ezért azt akarjuk, hogy maga ott legyen a rendelőjében, hogy fogadhassa és kezelhesse.

Dr. Superb merev arccal bólintott.

– Értem.

– A többiek, akiket kezel, nem érdekelnek bennünket. Romlik az állapotuk vagy javul, egy vagyont fizetnek magának, vagy lelépnek, nekünk nyolc. Minket csak ez az egy személy érdekel.

– És ha kezeltem, becsukják a rendelőmet? – kérdezte dr. Superb. – Mint az összes többi pszichoanalitikusét?

– Ezt majd a maga idején beszéljük meg, nem most.

– Ki ez az ember?

Pembroke erre csak annyit mondott:

– Azt nem árulhatom el.

– Feltételezem – mondta dr. Superb kisvártatva –, hogy Von Lessinger időgépével ellenőrizték, mit érek el ezzel az illetővel.

– Úgy van – mondta Pembroke.

– Vagyis nincs kétségük afelől, hogy meg tudom gyógyítani.

– Ellenkezőleg – felelte Pembroke. – Nem tud rajta segíteni. Ezért is akarjuk, hogy maga ott legyen. Ha az illető gyógyszeres kezelést kap, visszanyeri a mentális egyensúlyát. És nekünk roppant fontos, hogy beteg maradjon. Vagyis, mint látja, doktor, pontosan arra van szükségünk, hogy egy sarlatán pszichoanalitikus tovább praktizáljon. – Pembroke gondosan meggyújtotta a szivart, amely közben kialudt. – Tehát a legfontosabb: egyetlen új pácienst se utasítson el. Megértette? Akármennyire őrült az illető… vagy akármennyire nem az. – Elmosolyodott; az orvos látható feszengése szórakoztatta.

2. FEJEZET

A villany még későn is égett a hatalmas Abraham Lincoln-lakótelepen, hiszen mindenszentek éjjele volt: az alapszabály értelmében mind a hatszáz lakónak meg kellett jelennie a felszín alatti közösségi teremben. Férfiak, nők és gyerekek sorjáztak be; az ajtónál Vince Strikerock profi bürokratához illő hűvös és hivatalos modorban kezelte az új személyazonosító leolvasót, mindenkit sorban ellenőrzött, nehogy bejusson egy kívülálló egy másik lakótelepről. A lakók türelmesen viselték a procedúrát, és ment is, mint a karikacsapás.

– Hé, Vince, mennyibe volt ez nekünk? – kérdezte az öreg Joe Purd, a legrégibb lakó; feleségével 1992 májusában költöztek be, aznap, hogy a ház elkészült. A feleség már meghalt, a gyerekek felnőttek, megházasodtak és elköltöztek, de Joe maradt.

– Sokba – felelte Vincent halkan. – De ez nem szubjektív, ez sohasem téved. – Mostanáig ajtónállói minőségében kénytelen volt az arcmemóriájára hagyatkozni a beengedésnél. Így juthatott be két csirkefogó a Robin Hill-birtokról, akik az egész gyűlést tönkretették a kérdéseikkel és megjegyzéseikkel. Még egyszer nem fog előfordulni: Vince Strikerock megfogadta ezt magának és a lakótársainak. És komolyan gondolta.

Mrs. Wells a napirendet osztogatta, és merev mosollyal kántálta:

– A 3/a pont, a tetőjavítások jóváhagyása átkerült a 4/a alá. Figyeljenek rá.

A lakók elvették a napirendet, aztán beálltak a két sor egyikébe, amelyek a terem két külön felére tartottak: az épület liberális frakciója a jobb oldalra telepedett, a konzervatívok a balra, és mindegyik fél feltűnően ignorálta a másikat. A néhány el nem kötelezett ember – új lakók vagy csodabogarak – hátul ült le, feszengve és némán, miközben a terem zsongott a sok privát beszélgetéstől. Habár a teremben toleráns hangulat uralkodott, a lakók tisztában voltak vele, hogy ma este összecsapás várható. Erre feltehetőleg mindkét oldal felkészült. Dokumentumok, petíciók és újságkivágások zörögtek, ahogy ide-oda adták és olvasták őket.

Donald Tishman elnök az emelvényen ült, egy asztalnál az épület négy megbízottjával, és már előre émelygett. Békés ember lévén irtózott ezektől a heves vitáktól. Még a közönség soraiban ülve is túl sok volt neki, de ma este ráadásul aktív szerepet kell játszania benne; úgy jött ki, hogy az elnöklés sora éppen rá esett, ahogy előbb-utóbb minden lakóra, és miért is ne azon az estén, amikor az iskolakérdés eléri a csúcspontját.

A terem majdnem megtelt, és Patrick Doyle, a soros házi lelkész, nem túl boldog képpel a hosszú fehér lepelben, kezét felemelve csendre intett.

– A nyitóima – szólt rekedten, majd megköszörülte a torkát, és elővett egy kis kártyát. – Mindenki hunyja be a szemét, és hajtsa le a fejét. – Tishmanre és a megbízottakra pillantott, Tishman pedig bólintott, hogy folytassa. – Mennyei atyánk – olvasta Doyle –, mi, az Abraham Lincoln-lakótelep lakói kérünk téged, áldd meg a ma esti gyűlésünket. Kérjük, bölcsességedben segíts nekünk, hogy összegyűljön a tető javításához szükséges összeg. Kérünk, hogy betegeink gyógyuljanak meg, és a jelentkezők elbírálásánál bölcsen válasszuk meg, kit engedünk be, és kit utasítunk el. Kérünk továbbá, hogy külsős ne jusson be és zavarja meg a mi törvénytisztelő, rendezett életünket, és végezetül, ha szabad, arra kérünk, hogy Nicole Thibodeaux szabaduljon meg a fejfájástól, ami miatt nem tudott megjelenni nekünk a tévében, és a fejfájásnak ne legyen köze ahhoz az esethez, ami két éve történt, és amire jól emlékszünk, amikor az a díszletmunkás egy ellensúlyt pottyantott a fejére, és több napra kórházba került. Na szóval, ámen.

– Ámen – visszhangozta a közönség.

Tishman felállt:

– Mielőtt rátérnénk az egyes napirendi pontra, néhány kellemes pillanatig élvezzük a saját közösségünk tehetségeinek bemutatóját. Elsőnek a három Fetersmoeller lány a 205-ösből. A Lépcsőt építek a csillagokba dallamára fognak balettozni. – Leült, és három szőke kislány lépett a színpadra, akiket a közönség már ismert korábbi tehetségkutatókból.

Miközben a Fetersmoeller lányok csíkos nadrágban és fényes ezüst kabátban mosolyogva csoszogtak, nyílt a folyosóra vezető ajtó, és egy későn érkező, Edgar Stone lépett be.

Azért késett, mert a szomszédja vizsgalapjait javította, Mr. Ian Duncenét, és ahogy megállt az ajtóban, még mindig a teszt járt az eszében, és Duncan – akit alig ismert – gyenge eredménye. Nem is kellett befejeznie a javítást, már előre látta, hogy Duncan megbukott.

A színpadon a Fetersmoeller lányok énekeltek karcos hangjukon, és Stone eltöprengett, minek is jött le. Talán csak a bírságot akarta megúszni, mivel a megjelenés kötelező volt. Ezek a gyakran megrendezett tehetségkutatók neki semmit nem jelentettek; emlékezett még azokra az időkre, amikor a tévé szórakozást kínált, profik által készített, jó műsorokat. Ma már persze minden valamirevaló profit a Fehér Házhoz köt a szerződése, a tévé meg szórakoztató műsorok helyett kizárólag oktatóprogramokat sugároz. Mr. Stone a csodálatos időkre gondolt, amelyek már rég letűntek, a nagyszerű régi filmkomikusokra, mint Jack Lemmon és Shirley MacLaine, aztán a Fetersmoeller lányokra nézett, és felnyögött.

Az örökké éber Vince Strikerock meghallotta, hogy belépett, és szigorú pillantást vetett rá.

Legalább az imát sikerült kihagynia. Megmutatta az igazolványát Vince drága új masinájának, ami beengedte – mázli! –, aztán egy üres szék felé indult. Nicole is nézi ezt? Ül vajon tehetségfigyelő a közönség soraiban? Nem látott ismeretlen arcot. A Fetersmoeller lányok az idejüket pocsékolják. Leült, lehunyta a szemét, mert nézni sem bírta, és úgy hallgatta. Sosem lesz belőlük semmi, gondolta. Szembe kell nézniük azzal – na meg a nagyravágyó szüleiknek is –, hogy ugyanolyan tehetségtelenek, mint mi mind… Az Abraham Lincoln vajmi kevéssel járul hozzá az USEA kulturális gyarapodásához, dacára a verejtékszagú, kínos eltökéltségnek, és ezen ti sem tudtok változtatni.

A Fetersmoeller lányok reménytelen helyzete ismét a vizsgalapokat juttatta eszébe, amiket Ian Duncan reszketve, viaszsápadt arccal nyomott a kezébe kora reggel. Ha Duncan megbukik, még a Fetersmoeller lányoknál is rosszabb helyzetbe kerül, mert nem lakhat tovább az Abraham Lincolnban; eltűnik szem elől – legalábbis az övék elől –, visszaesik egy ősi, lenézett státuszba; ha nincs valami különleges képessége, minden valószínűség szerint újra egy koleszban találja magát, és kétkezi munkásként gürcöl, mint tinédzserkorában mindenki.

Na persze, visszakapja a pénzt, amit kifizetett a lakásért, azt a tetemes summát, ami az ember egyetlen nagy befektetése az életben. Egyrészről Stone irigyelte. Én mit csinálnék, töprengett lehunyt szemmel, ha most azonnal, egy összegben visszakapnám a pénzem? Talán emigrálnék. Vennék egy olyan tragacsot, amit az illegális telepeken árulnak, és…

Arra eszmélt, hogy tapsolnak. A lányok befejezték. Ő is tapsolt. A dobogón Tishman csendre intett.

– Jól van, emberek, tudom, hogy tetszett, de ma este még sok minden vár ránk. És ott a gyűlés hivatalos része, arról se feledkezzünk meg – vigyorgott.

Igen, az bizony ott van, gondolta Stone. És feszült lett, mert az Abraham Lincoln radikálisai közé tartozott, akik meg akarták szüntetni az épület iskoláját, hogy a gyerekeket az állami iskolába küldjék, ahol más épületek gyerekeivel is találkozhatnak.

Az efféle ötleteket nagy ellenkezés fogadta, az elmúlt hetekben mégis egyre nőtt a táboruk. Talán egy fura, különös időszakba lépnek át. Mennyire horizonttágító élmény lenne: a gyerekeik felfedeznék, hogy a máshol lakó emberek nem különböznek tőlük. Az összes lakótelep között leomlanának a korlátok, és mindenki megértené egymást.

Legalábbis Stone így látta, de a konzervatívok természetesen nem. Szerintük az efféle keveredésre még nem érett meg az idő. A gyerekek összeverekednének azon, melyik lakótelep a magasabb rendű. Idővel majd megtörténik… de nem most, nem ilyen hamar.

A súlyos bírságot kockáztatva az apró, szürke, ideges Mr. Ian Duncan kihagyta a gyűlést, és a lakásában maradt, a hivatalos kormányzati vizsgára magolta az Európai és Amerikai Egyesült Államok politikatörténetét. Tudta, hogy ebben gyenge; alig fogta fel a jelen helyzethez vezető gazdasági tényezőket, nem is beszélve a rengeteg reálpolitikai ideológiáról, amik csak úgy jöttek-mentek a huszadik században. Például ott van a Demokrata-Republikánus Párt felemelkedése. Valaha ez a két (vagy három?) párt veszekedett feleslegesen és állandóan, civakodott a hatalomért, éppen úgy, ahogy ma a lakótelepek. A két (vagy három) párt aztán 1985 körül összeolvadt, éppen azelőtt, hogy Németország belépett az USEA-ba. Most csak egy párt van, ami stabil és békés társadalmat kormányoz, és a törvény értelmében mindenki a párt tagja. Mindenki fizeti a járulékokat, részt vesz a gyűléseken, és négyévente egy új der Altét szavaz meg, azt, akit szerintük Nicole a legjobban kedvelne.

Jóleső tudat volt, hogy az övék, a népé a hatalom, hogy négyévente eldöntsék, ki legyen Nicole következő férje; bizonyos értelemben hatalmat biztosított a választóknak, még nagyobbat, mint Nicole-é. Itt van a legutóbbi kiszemelt, Rudolf Kalbfleisch. A kapcsolat e között a der Alte és a first lady között igencsak hűvös volt, ami azt jelezte, hogy Nicole-nak nemigen tetszett ez a választás. De persze úrhölgy lévén ezt sosem mondaná ki.

Mikor kezdte a first lady pozíciója felülmúlni az Elnökét?, kérdezte a szöveg. Vagyis mikor lett a társadalmunk matriarchális, fordította le magának Ian Duncan. Ezt tudom, 1990 körül. Előtte csak pislákolt a dolog, a változás folyamatosan zajlott le. A der Alte minden évben egyre ismeretlenebb lett, a first lady pedig egyre ismertebb, kedveltebb a nép soraiban, amely megválasztotta. Az embereknek szükségük volt anyára, feleségre vagy szeretőre? Esetleg mindháromra? Mindenesetre megkapták, amit akartak, megkapták Nicole-t, aki kétségtelenül megtestesíti mindhármat, és még annál is többet.

A nappali sarkában a tévékészülék elnyújtott, pengő hangot hallatott, ami azt jelezte, hogy mindjárt bekapcsol. Duncan sóhajtva becsukta a hivatalos reálpolitikai tankönyvet, és a képernyő felé fordult. Biztosan rendkívüli híradás a Fehér Házból. Egy újabb körbevezetés vagy talán Nicole valami új hobbijának vagy szenvedélyének alapos (részletekbe menő) bemutatása. Talán csontporcelánból készült csészéket kezdett gyűjteni? Ha igen, akkor minden egyes rohadt darabot kénytelenek leszünk megnézni mi is.

És bizony Maxwell W. Jamisonnak, a Fehér Ház sajtótitkárának kerek, zsírpárnás arca jelent meg a képernyőn.

– Jó estét, országunk népe! – mondta ünnepélyesen. – Elgondolkodtak már azon, milyen lenne leereszkedni a Csendes-óceán fenekére? Mert Nicole igen, és hogy választ kapjon a kérdésre, meghívta a Fehér Ház Tulipán szobájába a világ három legelismertebb oceanográfusát. Ma este megkérdezi őket erről, és önök is hallani fogják, mivel a beszélgetést nem sokkal ezelőtt felvette az Egyesült Háromság Hálózatának Közügyi Irodája.

És most irány a Fehér Ház, mondta magában Duncan. Legalábbis közvetve. Mi, akik nem juthatunk oda, akiknek nincs olyan képessége, ami érdekelheti a first ladyt akár egy estére is, most bekukucskálhatunk oda televíziónk gondosan szabályozott ablakán keresztül.

Ma este nem igazán akarta nézni, de ajánlatosnak tűnt; a program végén lehetnek kérdések. És egy meglepetéskvízen szerzett jó pontszám ellensúlyozhatja az előbbi reálpolteszten nyújtott pocsék eredményét, amit éppen most javít a szomszédja, Mr. Edgar Stone.

A képernyőn virágot bontott a szépséges, nyugodt arc, a sápadt bőr és a sötét, okos szempár: egy olyan nő bölcs, ugyanakkor hetyke arca, aki kisajátította a figyelmüket, akit egy egész nemzet, sőt majdnem egy egész bolygó megszállottan figyelt. Ahogy meglátta, Ian Duncan émelyegni kezdett a rémülettől. Cserben hagyta Nicole-t, a nő meg valahogy máris tudomást szerzett a pocsék teszteredményeiről, és bár nem mond majd semmit, a csalódása érezhető lesz.

– Jó estét! – mondta Nicole azon a puha, kissé rekedtes hangján.

– Arról van szó – motyogta mentegetőzve Duncan –, hogy nincs érzékem az absztrakcióhoz. Úgy értem, ez az egész vallásos-politikai filozófia nekem nem mond semmit. Nem foglalkozhatnék a konkrét valósággal? Téglát kellene égetnem vagy cipőt csinálni. – A Marson kellene lennem, gondolta, a határvidéken. Itt csak bukdácsolok. Harmincöt évesen semmi vagyok, és ő is tudja. Engedj el, Nicole, fohászkodott kétségbeesetten. Ne adj több tesztet, mert esélyem sincs átmenni. Itt van ez a műsor az óceán fenekéről, és mire vége, én már elfelejtem az összes adatot. Semmi hasznomat nem veszi a Demokrata-Republikánus Párt.

Akkor eszébe jutott Al, a régi cimborája. Al segíthet rajtam. Al most Lüke Luke-nak dolgozik, az egyik tragacstelepen árulja azokat a parányi, bádogból és kartonból tákolt hajókat, amiket még a bukott emberek is megengedhetnek maguknak, és amik kis szerencsével kibírnak egy utat a Marsra. Al tud nekem szerezni egy tragacsot nagyker áron, gondolta.

A képernyőn Nicole éppen ott tartott:

– És valóban elvarázsolt világ, a fénylő lények változatossága és puszta szépsége messze felülmúl mindent, ami más bolygókon fellelhető. Tudósok számításai szerint több létforma van az óceánban, mint…

Nicole arca elhalványult a képernyőn, és természetidegen, groteszk halak vették át a helyét. Ez is propaganda, jött rá Duncan. Így akarják elterelni a figyelmünket a Marsról, és kiverni a fejünkből a gondolatot, hogy elhagyjuk a Pártot. Vagy őt. A képernyőről egy gülüszemű hal tátogott rá, és ő önkéntelenül is a hatása alá került. Azt a mindenit, de bizarr egy világ az ott lent. Nicole, jól bepaliztál. Ha Allel sikerrel járunk annak idején, most talán neked játszanánk, és boldogok lennénk. Amíg te a világhírű oceanográfusokkal beszélsz, Al meg én diszkréten zenélnénk a háttérben, mondjuk, Bach egyik leleményét.

A gardróbhoz ment, lehajolt, és óvatosan felemelt egy ruhába csomagolt tárgyat; kiemelte a fénybe. Fiatal korunkban annyira hittünk ebben, gondolta. Gyengéden kicsomagolta a korsót, majd mély levegőt vett, és fújt rajta pár hangot. Duncan & Miller Kéttagú Korsózenekara; ez volt ő meg Al Miller, két korsóra hangszerelve játszottak Bachot, Mozartot és Sztravinszkijt. De a Fehér Ház tehetségfigyelője görény egy alak volt. Tisztességesen meg sem hallgatta őket. Ez már lejárt lemez, közölte velük. Jesse Pigg, a híres alabamai korsójátékos megelőzte őket, és jól elszórakoztatta a Thibodeaux család Fehér Házban összegyűlt tucatnyi tagját a „Derby Ram”-mel meg a „John Henry”-vel meg hasonló kocsmanótákkal.

– De ez klasszikus korsózene – tiltakozott Ian Duncan. – Beethoven késői szonátáit játsszuk.

– Majd megkeressük önöket, ha Nicky ilyesmi iránt érdeklődne – hadarta a tehetségvadász.

Nicky! Elsápadt a gondolatra, hogy valaki ilyen meghitt viszonyban lehet az elnöki családdal. Ő meg Al értelmetlenül motyogva kullogtak el a színpadtól, elnyomakodva a következő fellépők, egy csoport kutya mellett, amelyek a Hamlet szereplőinek jelmezébe voltak öltöztetve. A kutyák sem kerültek be, de ez aligha jelentett vigaszt.

– Úgy tudom, annyira kevés a fény az óceán mélyén – mondta Nicole –, hogy… nos, nézzék meg ezt a fura kis jószágot. – Egy hal úszott át a képernyőn, maga előtt izzó lámpást vitt.

Kopogtak az ajtón, és Duncan összerezzent.

Óvatosan kinyitotta. A szomszéd, Mr. Stone állt kint idegesen.

– Nem volt ott a mindenszenteki műsoron? – kérdezte. – Nem fogják ellenőrizni? – Ian Duncan kijavított tesztjét tartotta a kezében.

– Mondja meg, hogy sikerült – kérte Duncan, és felkészült a legrosszabbra.

Stone belépett a lakásba, és betette maga után az ajtót. A tévére pillantott, látta Nicole-t az oceanográfusokkal, hallgatta egy pillanatig, majd rekedt hangon kibökte:

– Jól. – Nyújtotta a papírokat.

– Átmentem?! – Duncan el sem tudta hinni. Elvette a papírokat, és hitetlenkedve böngészte. Aztán megértette, mi történt.

Stone tett róla, hogy átmenjen. Meghamisította az eredményt, valószínűleg emberbaráti indíttatásból. Duncan felemelte a fejét, egymás szemébe néztek, egyikük sem szólt semmit. Ez iszonyú, gondolta Duncan. Most mit csináljak? Maga is megdöbbent ezen a reakción, de ezt érezte.

Meg akartam bukni, értette meg. De miért? Hogy elhúzzak innét, hogy legyen ürügyem feladni ezt, a lakásomat meg az állásomat, hogy itt hagyhassak csapot-papot. Hogy emigrálhassak egy szál ruhában, egy olyan tragacsban, ami darabokra esik abban a pillanatban, hogy megpihen a Mars sivatagában.

– Kösz – mondta savanyúan.

– Majd… majd egyszer viszonozhatja – hadarta Stone.

– Persze, örömmel.

Stone szinte kimenekült, magára hagyva Duncant a tévéjével, a korsójával, a meghamisított tesztjével és a gondolataival.

3. FEJEZET

Ha az ember meg akarja érteni, hogy Vince Strikerock, amerikai állampolgár és az Abraham Lincoln-lakótelep lakója miért hallgatta másnap reggel borotválkozás közben der Altét a tévében, vissza kell ugrani 1994-be, abba az évbe, amikor Nyugat-Németország belépett az unióba mint az Egyesült Államok ötvenharmadik állama. Volt valami ebben a der Altéban, Rudi Kalbfleisch elnökben, ami mindig is irritálta Vince-t, és előre érezte, milyen csodás lesz, amikor Kalbfleisch két év múlva, a mandátuma lejártával a törvény értelmében visszavonul. Mindig csodás, amikor a törvény kipaterolja valamelyiküket a hivatalából; Vince ezt mindig ünnepnapnak élte meg.