A fordítás alapját képező kiadás:

T. J. Klune

Under the whispering door

Tor Books, 2021

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 076 4

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021 by T. J. Klune

© Hungarian translation 2022, Szente Mihály

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Ericnek

Remélem, egy különös helyen ébredtél fel.

A szerző jegyzete

Ez a történet az életről és a szerelemről, valamint a halálról és a gyászról szól.

Vannak benne beszélgetések a különféle halálnemekről – a csendesről, a váratlanról, és az öngyilkosságról is szó esik.

Mindenkit arra kérek, hogy vigyázva olvassa!

1. fejezet

PATRICIA SÍRT.

Wallace Price pedig utálta azt, amikor az emberek sírtak.

Apró könnyek, hatalmas könnyek, egész testet megrázó zokogás, nem számított. A könnyek feleslegesek és értelmetlenek voltak; a nő csak késleltette az elkerülhetetlent.

– Honnan tudta? – kérdezte, mialatt az íróasztalon álló Kleenex-doboz felé nyúlt. Nem vette észre, hogy Wallace grimaszol. És alighanem így volt a legjobb.

– Hogyan is ne tudtam volna róla? – kérdezett vissza Wallace, és összekulcsolta a tölgyfa íróasztalon nyugtatott kezét. Arper Aston széke nyikordult egyet, amikor hátradőlt, hogy felkészüljön arra, ami egy újabb undok színészkedésnek ígérkezett, közben igyekezett nem fintorogni a fertőtlenítő és az ablaktisztító vegyes szaga miatt. Az éjszakai takarító alighanem kiöntött valamit az irodájában, amit jelenleg erős és átható vegyszerbűz lengett be. Emlékeztette magát, hogy ki kell küldenie egy körlevelet, amiben mindenkit emlékeztet rá, mennyire érzékeny az orra, és senki nem várhatja el tőle, hogy ilyen barbároknak való körülmények között dolgozzon.

A redőnyöket már korábban leeresztette, hogy kirekessze az erős délutáni napfényt, míg a légkondicionálót maximális teljesítményen működtette, hogy ébren maradjon. Három évvel ezelőtt valaki megkérdezte tőle, hogy beállíthatnák-e a szabályzót huszonegy fokra, de ő csak nevetett. Melegben az ember könnyen ellustult. Aki fázott, az mozgott.

Az irodán kívül a cég úgy működött, mint egy olajozott gépezet: szorgalmasan, hatékonyan, és a beavatkozás igénye nélkül, vagyis pontosan úgy, ahogyan Wallace szerette. Nem vitte volna ilyen sokra, ha állandóan külön-külön foglalkozott volna minden egyes alkalmazottal. Természetesen, folyton rajtuk tartotta a fél szemét, hogy egy pillanatra se feledjék: úgy kell dolgozniuk, mintha az életük múlna rajta. Az ügyfeleik a földkerekség legfontosabb emberei voltak. Wallace elvárta, hogy amikor azt mondja: „ugorj!”, akkor a hallótávolságon belül tartózkodók rögtön ugorjanak, és ne tegyenek fel lényegtelen kérdéseket, mint például azt, hogy „milyen magasra?”

És a gondolat nyomán visszatért Patriciához. A gépezet megakadt, és bár mindenkivel megtörtént, hogy hibázott, neki most ki kellett cserélnie az egyik alkatrészt egy újra. Túl sokat dolgozott ahhoz, hogy veszni hagyja az egészet. Az előző év volt a legnyereségesebb a vállalat történetében. Az idei még jobban alakult. Nem számított, milyen állapotok uralkodtak a világban, valaki mindig pereskedett.

Patricia kifújta az orrát, és megszólalt:

– Azt hittem, magát nem érdekli.

– Ezt mégis miből gondolja? – kérdezte Wallace, és kissé ingerülten nézett a nőre.

– Mert maga nem egészen az a típus – válaszolta Patricia, és félénken elmosolyodott.

Wallace még dühösebb lett. Hogy merészel ilyet mondani ez a nő, különösen a főnökére! Amikor tíz évvel ezelőtt felvette a céghez ügyvédsegédnek, tudhatta volna, hogy egyszer hátba szúrja. A nő vidám természetűnek tűnt, bár Wallace úgy gondolta, hogy ez a derű idővel elillan majd, tekintettel arra, hogy egy ügyvédi iroda nem kimondottan vidám hely. És ebben történetesen tévedett.

– Természetesen, én...

– Annyi az egész, hogy mostanában eldurvultak a dolgok körülöttem – közölte a nő, mintha Wallace meg sem szólalt volna. – Megpróbáltam eltitkolni, de tudhattam volna, hogy ön felfigyel rá.

– Pontosan – helyeselt Wallace, hogy visszakormányozza a beszélgetést az eredeti irányába. Minél hamarabb túl akart lenni a dolgon, mert tudta, hogy mindkettőjüknek így lesz a legjobb. És biztosra vette, hogy ezt idővel Patricia is be fogja látni. – Igen, felfigyeltem. Most pedig, ha megtenné...

– És maga törődik az alkalmazottaival – folytatta Patricia. – Tudom, hogy törődik velünk. Abban a pillanatban jöttem rá, amikor a múlt hónapban kaptam egy virágcsokrot a születésnapomra. Nagyon kedves volt öntől. Még ha nem is mellékelt hozzá üdvözlőlapot vagy ilyesmit, tudtam, hogy mit akar üzenni. Hogy megbecsül engem. És én is megbecsülöm és nagyra tartom önt, Mr. Price.

Wallace-nak fogalma sem volt, mi az ördögről beszél a nő. Ő ugyan nem adott neki a világon semmit. Alighanem az egyik titkárnője intézte a dolgot. És a felismerés nyomán elhatározta, hogy beszélni fog vele. Mert virágokra aztán semmi szükség. Mégis, mi értelmük van? Igen, kezdetben szépek, de hamar elhervadnak. A szirmaik és a leveleik összekunkorodnak, és elkezdenek rothadni, míg végül koszt és rendetlenséget teremtenek, amit el lehetne kerülni azzal, ha eleve nem is kerülnek be a vállalathoz. Wallace a gondolat nyomán felkapta nevetségesen drága Montblanc tollát, és lefirkantott egy jegyzetet (ötlet körlevélhez: a növények szörnyűek, és mostantól tilos behozni őket az irodába.) Aztán anélkül, hogy felnézett volna, megszólalt:

– Tudja, nem is próbálom...

– Kyle-t elbocsátották két hónappal ezelőtt – vágott közbe Patricia, és Wallace-nak kellett pár pillanat, mire rájött, hogy a nő a férjéről beszél. Egy vállalati rendezvényen találkozott az illetővel. Kyle addigra szépen elázott, kétségkívül attól a pezsgőtől, amivel a Moore, Price, Hernandez & Worthington kényeztette az alkalmazottait egy sikeres év végén. A kivörösödött képű férfi aprólékos részletességgel adott elő egy történetet a társaságnak, ami Wallace-t kicsit sem érdekelte, főleg mert Kyle a jelek szerint hitt abban, hogy a történetmesélés elengedhetetlen kelléke a túlzott hangerő és az alapos cifrázás.

– Ezt sajnálattal hallom – felelte szenvtelenül, és letette a telefonját az asztalra. – De azt hiszem, most inkább arra az ügyre kellene összpontosítanunk...

– És azóta nem kap munkát – közölte Patricia, és egy újabb zsebkendőért nyúlt. Megtörölte vele a szemét úgy, hogy a festéket is sikerült elkennie, és folytatta: – Ami nem is jöhetett volna rosszabbkor. A fiunk idén nyáron megnősül, és nekünk kellene kifizetnünk az esküvői költségek felét. Nem tudom, hogyan fogjuk elintézni, de majd csak találunk megoldást. Mindig találunk megoldást. Ez csak egy kátyú az úton.

– Mazel tov – felelte Wallace. Mostanáig azt sem tudta, hogy a nőnek van gyermeke. Nem volt az a fajta, aki az alkalmazottai magánéletében kotorászik. A gyerekek csak lekötötték az embert, és ezt ő sosem tudta elviselni. A gyerekek miatt a szülők – az ő alkalmazottai! – folyton szabadnapot kértek mindenféle iskolai rendezvények meg betegségek miatt, és a többieknek kellett elvégezniük a munkájukat. És mióta a humánerőforrás azt javasolta Wallace-nak, ne kérje az alkalmazottaitól azt, hogy lehetőleg ne alapítsanak családot („Nem mondhatja nekik azt, hogy érjék be egy kutyával, Mr. Price!”), el kellett viselnie, hogy az anyukák és apukák elkéredzkedtek egy-egy délutánra, mert ott akartak lenni, amikor a gyerekeik hánytak, vagy éppen idióta dalokat kornyikáltak felhőkről, állatkákról, napocskákról és más marhaságokról.

Patricia beletrombitált a zsebkendőbe, és ettől a hosszú, szörcsögő hangtól Wallace-nak végigfutott a hideg a hátán.

– És ott van a lányunk is – folytatta Patricia. – Azt hittem, céltalanul éli majd le az életét, és egyre több vadászgörénnyel veszi körül magát, de aztán a vállalat kegyesen ösztöndíjat adott neki, és végül rátalált a maga útjára. Üzleti iskolába jár! Hát nem csodálatos?

Wallace a szemét résnyire vonva sandított a nőre, és elhatározta, hogy beszélni fog az üzlettársaival. Nem is tudott arról, hogy ösztöndíjakat osztogatnak. Igen, adtak pénzt jótékony célra, de az adókedvezmények kárpótolták őket. Azt viszont nem tudta, mit nyerhetnek azzal, ha pénzt adnak egy olyan ostobaságra, mint az üzleti iskola, még ha netán ezeket az összegeket is leírhatták az adóból. A lány alighanem valami olyasmi csacsiságra vágyott, mint hogy nyisson egy éttermet, vagy alapítson egy nonprofit céget.

– Szerintem ön és én más nézeteket vallunk arról, hogy mi a csodálatos – jegyezte meg Wallace.

Patricia bólogatott, de úgy tűnt, nem is hallotta meg a választ. Mindenesetre, zavartalanul mondta tovább a magáét:

– Ez a munka rendkívül fontos nekem, sokkal jobban, mint valaha. A közösség olyan itt, mint egy nagy család. Segítünk egymásnak, és nem is tudom, mi lett volna velem a többiek nélkül. És most ön megérezte, hogy baj van, és behívott ide, hogy kiadhassam magamból... ez többet jelent, semmint el tudnám mondani. Engem nem érdekel, hogy mások mit mondanak, Mr. Price. Maga jó ember.

Ez meg mit akar jelenteni?

– Mit is mondanak rólam mások? – érdeklődött Wallace fojtott hangon.

– Ó, semmi rosszat! – felelte sietve Patricia, de közben elsápadt. – Tudja, hogy megy ez. Ön alapította a vállalatot. A maga neve ott van az összes fejlécben. Ez egy kicsit... megfélemlítő.

Wallace megnyugodott. Sőt, ettől egy kicsivel jobban érezte magát.

– Igen, nos, azt gondolom...

– Úgy értem, igen, az emberek beszélnek arról, hogy maga tud rideg és számító is lenni, és ha akar valamit, de nem kapja meg azonnal, akkor leordítja az alkalmazottai haját, de ők nem olyannak látják önt, mint én. Én tudom, hogy ez csak egy kérges külső, és az elegáns, méregdrága öltöny alatt egy érző és másokkal törődő ember rejtőzik.

– Kérges külső... – ismételte Wallace a kifejezést, bár az jólesett neki, hogy a nő csodálta a stílusérzékét. Igen, fényűző öltönyöket hordott. Csakis a legjobbakat. Éppen ezért tartalmazta az új alkalmazottak üdvözlő csomagja a listát, ami tételesen felsorolta, hogy mi számít elfogadható öltözetnek. Noha nem követelte meg, hogy valamennyien a legjobb tervezők kreációit hordják (különösen, mert ő is tudta, mi az a diákhitel), ha valaki szemmel láthatóan kiárusításon vagy akciósan vett ruhában érkezett, akkor kapott egy szigorú kioktatást arról, hogy a cég embereinek büszkének kell lenniük a megjelenésükre.

– Ön kívül kemény, de belül mályvacukor – közölte Patricia.

Wallace-t még soha az életben nem sértették meg ennyire.

– Nézze, Mrs. Ryan...

– Patricia, ha kérhetem. Ezt már sokszor mondtam önnek.

Ez valóban így történt, de Wallace-t nem érdekelte.

– Mrs. Ryan – felelte határozottan –, jóllehet nagyra értékelem a lelkesedését, az a helyzet, hogy más ügyet kell megbeszélnünk.

– Ó, hogyne! – vágta rá Patricia sietve. – Természetesen. Tudom, hogy nem szereti, ha dicsérik. Ígérem, többször nem fog előfordulni. Végül is, nem azért vagyunk itt, hogy önről beszéljünk.

– Pontosan – felelte Wallace megkönnyebbülten.

– Hanem azért, hogy rólam – folytatta Patricia, és a szája jól láthatóan megremegett. – És arról, hogy mennyire nehéz körülmények között élek manapság. Ezért hívott be ide, amikor rám talált, amint a takarítószertárban sírtam.

Wallace az adott pillanatban azt hitte, hogy a nő éppen leltárt készít, és a por miatt előjött az allergiája, de ezt inkább nem mesélte el neki.

– Azt hiszem, inkább vissza kellene térnünk... – próbálkozott ismét, de ezúttal sem ment semmire.

– Kyle hozzám sem ér – suttogta Patricia. – Évek óta még csak meg sem simogatott. Azt mondogatom magamnak, hogy ez van, ha egy házaspár túl régóta él együtt, de óhatatlanul arra gondolok, hogy ennél többről van szó.

Wallace összerezzent, és megszólalt:

– Nem tudom, hogy ez mennyiben helyes, tekintettel arra, hogy ön...

– Én tudom! – kiáltotta Patricia. – Hogy lehetne helyes? Tudom, hogy hetven órát dolgozom hetente, de túl nagy kérés lenne az, hogy a férjem teljesítse a házastársi kötelességét? Még a házassági szerződésünkbe is beleírtuk!

Wallace gyanította, hogy szörnyű esküvő lehetett. A lakodalmat alighanem egy Holiday Innben tartották. Vagy nem is. Még rosszabb helyen. Egy Holiday Inn Expressben. Wallace megborzongott a gondolattól. És semmi kétség, volt karaoke is. Abból ítélve, amire emlékezett Kyle-lal kapcsolatban (és az elég kevés volt), a fickó alighanem egy Journey and Whitesnake egyveleget gajdolt, mialatt kitartóan szívogatta magába azt, amit előszeretettel nevezett „sörski”-nek.

– De én nem bánom, hogy túlórázom – folytatta Patricia. – Ez is a munka része. Tudtam, amikor ön felvett ide.

Á, egy lehetőség! – gondolta Wallace, és megpróbálta megragadni.

– Ha már így szóba jött az alkalmazása...

– A lányom kilyukaszttatta az orrát – közölte Patricia végtelenül bánatosan. – Karikát fűzött bele, és úgy néz ki, mint egy bika. Az én drága kislányom... mintha arra vágyna, hogy egy matador üldözze, és különféle izéket szurkáljon bele.

– Jézus Krisztus... – mormolta Wallace, és megdörzsölgette az arcát mindkét kezével. Tényleg nem volt ideje erre. Fél órája maradt egy fontos találkozóig, és még fel kellett készülnie.

– Tudom! – kiáltott fel ismét Patricia. – Kyle megmondta, ez is része annak, hogy az ember felnő. Hagynunk kell, hogy a lányunk szárnyra kapjon, és elkövesse a saját hibáit. De arról nem volt szó, hogy egy olyan átkozott karikát fűz az orrába! Ó, és ami a fiamat illeti, hát ne is kérdezze!

– Rendben – ígérte sietve Wallace –, nem kérdezem.

– Azt akarja, hogy az Applebee-nél rendeljük meg a lakodalmas vacsorát!

Wallace elborzadva tátogott. Mindeddig nem is tudta, hogy a szörnyű esküvők rendezésére való hajlam genetikusan örökölhető.

Patricia lendületesen bólogatva, egyre jobban belelendült:

– Mintha megengedhetnénk magunknak! Nem lopom én a pénzt! Mindent megtettünk, hogy beleverjük a gyerekeinkbe a pénzügyi alapismereteket, és takarékosságra szoktassuk őket, de hiába, ha valaki fiatal, nem igazán fogja fel az ilyesmit. És most, hogy a fiam menyasszonya terhes, tőlünk várnak segítséget. – A nő hatalmasat sóhajtott, és hozzátette: – Csak azért bírok felkelni reggelente, mert tudom, hogy bejöhetek ide, és azzal... elmenekülök az egész elől.

Wallace furcsa fájdalmat érzett a mellkasában, ezért gyorsan megdörzsölte. Biztosra vette, hogy csak egy gyorsan múló gyomorégés. Igen, alighanem ki kellett volna hagynia azt a chilit.

– Örülök, hogy a vállalat menedéket nyújt az ön számára – felelte megfontoltan –, de nem ezért hívtam ide.

– Valóban? – kérdezte szipogva Patricia, majd ismét elmosolyodott, és ezúttal erősebbnek tűnt, mint eddig. – Akkor miről van szó, Mr. Price?

– Ki van rúgva – közölte Wallace.

A nő pislogott egyet.

Wallace várt. Bizonyosnak tűnt, hogy Patricia immár mindent ért, és ő hamarosan folytathatja a munkát.

Patricia értetlenül és meglepetten mosolyogva körülnézett.

– Ez egy olyan kandikamerás izé? – kérdezte, hirtelen felkacagott, és egy pillanatra mintha visszatért volna az iménti bőbeszédűsége. – Erről van szó? Filmre veszik ezt a jelenetet? Mindjárt előugrik valaki, és azt kiabálja: kész átverés?

– Erősen kétlem – válaszolta Wallace. – Senkinek sem adtam engedélyt arra, hogy filmfelvételt készítsen. – Lenézett a nő ölében fekvő táskára, és hozzátette: – Hangfelvételre sem.

– Akkor nem értem – mondta Patricia, és a mosolya lassan lehervadt. – Miről van szó?

– Fogalmam sincs, hogyan tudnám egyszerűbben és érthetőbben megfogalmazni, Mrs. Ryan. A mai naptól kezdve ön nem áll alkalmazásban a Moore, Price, Hernandez & Worthington ügyvédi irodánál. Amikor kimegy innen, egy biztonsági őr az asztalához kíséri, ahol összeszedheti a személyes holmiját, aztán kikísérik az épületből. A humánerőforrás hamarosan felveszi önnel a kapcsolatot, hogy elintézzék a papírokat arra az esetre, ha szüksége lenne... hogy is hívják...? – Wallace belelapozott az asztalán fekvő papírokba, majd folytatta: – Á, igen. Munkanélküli segélyre. Mert a jelekből ítélve, még ha munkanélküli lesz is, fejheti a kormányzatot, és így kap abból a pénzből, amit adó formájában befizetek. – Wallace ekkor megcsóválta a fejét, és hozzátette: – Tehát, bizonyos értelemben, a jövőben is fizetni fogok önnek. Csak nem annyit, amennyit addig kapott, amíg itt dolgozott. Mert már nem dolgozik itt.

– De... tessék? – bökte ki Patricia, és már nem mosolygott.

– Ki van rúgva – mondta Wallace lassan, és nem értette, hogy miért olyan nehéz felfogni ezt.

– Miért? – kérdezte a nő.

Na, most már normálisan beszéltek. A miért volt Wallace szakterülete. Semmi más, csak a szikár tények és adatok.

– A Cortaro-ügy szakértői jelentése miatt – közölte szenvtelenül. – Két órával túllépte a határidőt. Csak azért ment át, mert Smith bíró tartozott nekem egy szívességgel, de így sem sokon múlt. Emlékeztetnem kellett, hogy láttam őt és a gyerekfelügyelőből lett szeretőjét, amint... mindegy, nem érdekes. Ön több ezer dollárjába került a cégnek, és ez még meg sem közelíti azt a kárt, ami az ügyfelünket érhette volna. Ezt a fajta hibát nem lehet eltűrni. Köszönöm, hogy éveken át elkötelezetten dolgozott a Moore, Price, Hernandez & Worthingtonnak, de sajnos a szolgálataira immár nem tartunk igényt.

Patricia olyan hirtelen állt fel, hogy a széklábak hangosan megcsikordultak a keményfa padlón.

– Időben adtam be! Nem késtem el vele!

– De igen – válaszolta Wallace nyugodtan. – Nálam van az időbélyegző másolata az itteni titkárságról, ha szeretné megnézni. – Mialatt beszélt, a mutatóujjával megkopogtatta az előtte fekvő dossziét.

Patricia résnyire vonta a szemét. De legalább már nem sírt. A haraggal Wallace meg tudott birkózni. A jogi egyetemen az első napon nyíltan megmondták neki, hogy bár az ügyvédekre szükség van egy modern, működő társadalomban, mindig a harag fókuszpontjaként szolgálnak.

– Még ha valóban késve adtam is be a jelentést – mondta a nő –, még soha nem követtem el ilyesmit. Ez az első és egyetlen alkalom.

– És talán megnyugtatja a tudat, hogy többé nem is fog – fűzte hozzá Wallace. – Mert már nem dolgozik itt.

– De... de a férjem! És a fiam! És a lányom!

– Jól van – mondta Wallace bólogatva. – Örülök, hogy előhozta ezt. Nyilvánvaló, hogy ha a lánya valamilyen ösztöndíjat kap tőlünk, akkor annak a folyósítását most beszüntetjük. – Megnyomott egy gombot az asztali telefonon. – Shirley? Írna egy értesítést a humánerőforrásnak, hogy Mrs. Ryan lánya mostantól fogva nem kap ösztöndíjat tőlünk? Nem tudom, hogy ez mit von maga után, de bizonyára van valamilyen formanyomtatvány, amit kitöltenek ilyenkor, én meg aláírom. Haladéktalanul intézze el az ügyet!

– Igenis, Mr. Price – felelte a titkárnő, és a hangja kissé sisteregve hallatszott a készülékből.

Wallace felnézett a volt ügyvédsegédjére, és odaszólt neki:

– Ennyi. Látja? Minden el van intézve. Most pedig, mielőtt távozik, hadd emlékeztessem, hogy mi profik vagyunk. Semmi szükség kiabálásra, tárgyak hajigálására, vagy fenyegetőzésre, vagyis semmire, ami kétségkívül bűncselekménynek minősül. És kérem, amikor kiüríti az íróasztalát, ne vegyen magához semmit, ami a vállalat tulajdona! Az utódja hétfőn kezd, és nem szívesen gondolok bele, hogyan fogja érezni magát, ha nem lesz tűzőgépe vagy ragasztószalagja. Ami apró ajándékokat összegyűjtött, az természetesen az öné. – Felvett az asztalról egy, a cég logójával díszített stresszlabdát, és tovább beszélt. – Ezek fantasztikusak, nemde? Rémlik, hogy ön is kapott egyet abból az alkalomból, hogy hét éve dolgozott a cégnél. Vigye, áldásom rá! Van egy olyan érzésem, hogy jól fog jönni.

– Maga komolyan beszél – suttogta Patricia.

– Teljesen komoly vagyok, mint egy szívroham – válaszolta Wallace. – Most pedig, ha megbocsát...

– Maga... maga... maga szörnyeteg! – kiabálta Patricia. – Bocsánatkérést követelek!

Wallace biztos volt abban, hogy a nő ezt fogja követelni.

– A bocsánatkérés arra utalna, hogy valamit rosszul csináltam – felelte higgadtan. – De semmit sem csináltam rosszul. Sőt, inkább önnek kellene bocsánatot kérnie tőlem.

Patricia elvisított válasza sok mindent tartalmazott, csak bocsánatkérő szavakat nem. Wallace továbbra is megőrizte a hidegvérét, mialatt megint megnyomta a gombot a telefonján, és megszólalt:

– Shirley? A biztonsági őr megérkezett?

– Igen, Mr. Price.

– Helyes. Küldje be, kérem, mielőtt valami a fejemnek repül!

Wallace Price akkor látta utoljára Patricia Ryant, amikor egy Geraldo nevű, nagydarab férfi kivonszolta az irodából, miközben az iménti figyelmeztetéssel nem törődve rúgkapált és visított. És akarata ellenére lenyűgözte az, hogy Mrs. Ryan milyen elkötelezetten szeretett volna ledugni a torkán egy izzó piszkavasat, míg – a nő szavaival élve – a vas átlyuggatja a beleit, és pokoli kínokat okoz.

– Ne aggódjon, hamarosan minden rendbe jön! – szólt ki az ajtóból abban a tudatban, hogy mindenki hallja, aki az emeleten tartózkodik. Gondoskodni akart róla, hogy valamennyien tudják, mennyire a szívén viseli az alkalmazottak sorsát. – Ha valahol becsukódik egy ajtó, máshol kinyílik egy ablak, meg minden ehhez hasonló!

A felvonó ajtaja bezárult, és már nem lehetett hallani Mrs. Ryan hangját.

– Á, ez már jobb – dörmögte Wallace. – Figyelem, emberek: vissza a munkához! Az, hogy péntek van, nem jelenti azt, hogy leállhatnak!

Mindenki azonnal mozgásba lendült.

Tökéletes... a gépezet ismét simán, olajozottan járt.

Wallace becsukta az ajtót, és visszatért az asztalához.

Már csak egyszer gondolt Patriciára azon a délutánon, amikor is kapott egy e-mailt, amiben a humánerőforrás vezetője tájékoztatta arról, hogy személyesen intézkedik az ösztöndíj ügyében. Ekkor ismét szúrást érzett a mellkasában, de nem aggódott miatta. Elhatározta, hogy hazafelé menet beugrik savlekötőért a gyógyszertárba. És onnan kezdve egyetlen gondolatát sem szentelte Patricia Ryannek. Mindig csak előre! – biztatta magát, mialatt áttette a levelet az „Alkalmazottak nyavalyái” nevű mappába.

Mindig csak előre.

Wallace máris jobban érezte magát. Most már legalább csend vette körül.

Emlékeztette magát, hogy amikor hétfőn munkába áll az új ügyvédsegéd, feltétlenül tudatnia kell vele, hogy nem tűri a hibákat. Úgy tartotta, hogy jobb előbb megfélemlíteni az alkalmazottakat, mint később megbirkózni az alkalmatlansággal.

* * *

Ezt azonban már nem tehette meg.

Két nappal később Wallace Price meghalt.

2. fejezet

A TEMETÉSEN NAGYON kevesen vettek részt, aminek Wallace egyáltalán nem örült. Igazából azt sem tudta, hogy hogyan került oda. Az egyik pillanatban a saját testét bámulta. Aztán pislogott egyet, és már a templom előtt állt. Az ajtó nyitva volt, a harangok zúgtak. És az sem tett jót a lelkiállapotának, hogy meglátta a feltűnő táblát, amin a felirat így szólt: „Wallace Price életének ünneplése”. Ha őszinte akart lenni magával, a tábla nem nyerte el a tetszését. A legkevésbé sem. Arra gondolt, hogy odabent talán lesz valaki, aki tájékoztatja arról, hogy mi a fene folyik itt.

Letelepedett a leghátsó sorban, és körülnézett. Már magát a templomot is utálta. Hivalkodónak tartotta részben az ólomüveg ablakok, részben pedig a festmények miatt, amelyek különböző helyzetekben ábrázolták a szenvedő Jézust, például úgy, hogy a keze oda volt szegezve egy kereszthez, ami szemmel láthatólag kőből készült. A jelekből ítélve senkit sem zavart az, hogy a templom legfontosabb alakját úgy ábrázolják, hogy éppen kínok között vergődik – és ez eléggé lehangolta Wallace-t. Sosem értette meg a vallást.

Egy darabig türelmesen várta, hogy megérkezzenek a gyászolók. A kinti tábla azt hirdette, hogy a temetés pontban kilenckor kezdődik. Öt perc volt hátra kilencig a falon függő, díszes óra szerint (ezen is egy Jézus-alak függött, és a két karja szolgált mutatóként, ami talán arra emlékeztette a híveket, hogy Isten egyetlen fia gumiember volt), és a templomban mindössze hatan jelentek meg.

Wallace ötöt ismert közülük. Az első Naomi volt, az ő egykori felesége. A válásuk keservesen zajlott le. Mindkét fél vad, alaptalan vádakkal illette a másikat, és az ügyvédjeik alig bírták megakadályozni őket abban, hogy az asztalnál ülve ordítozzanak egymással. Naomi alighanem repülővel jött, hogy időben ideérjen, mivel annak idején az ország másik végébe költözött, hogy minél messzebb legyen Wallace-tól – aki ezért nem is hibáztatta.

Annyira nagyon.

A nő nem sírt, és ez bosszantotta Wallace-t, holott az okát nem tudta megmagyarázni, még magának sem. Naominak nem kellene zokognia?

A második, harmadik és negyedik ember nem más volt, mint az ő üzlettársai a Moore, Price, Hernandez & Worthington ügyvédi irodánál. Várta, hogy az alkalmazottak is megjelennek, tekintettel arra, hogy bár az MPH&W garázscégként indult húsz évvel korábban, idővel az állam egyik legnagyobb, legerősebb vállalatává fejlődött. Arra számított, hogy legalább Shirley, a titkárnője eljön, és a kezében zsebkendőt szorongatva, könnyezve jajgat arról, hogy fogalma sincs, hogyan fog boldogulni a főnöke nélkül.

De Shirley nem jött el. Wallace összpontosított, ahogyan csak bírt, és megpróbálta a gondolataival a templomba varázsolni a nőt, hogy zokogjon, és azt hajtogassa, hogy ez nem tisztességes, és neki szüksége van egy olyan főnökre, mint Wallace Price, mert máskülönben azt sem tudja, mihez kezdjen. Aztán csak rosszallóan nézett maga elé, amikor semmi sem történt, míg a lelke mélyén kínos érzés kezdett ébredezni.

Az üzlettársak a templom végében gyűltek össze, és fojtott hangon beszélgettek. Wallace egy darabig megpróbálta felhívni magára a figyelmet, de aztán feladta. Valamiért nem látták és nem hallották őt.

– Szomorú nap ez – mondta Moore.

– Nagyon szomorú – tódította Hernandez.

– A lehető legszomorúbb – fűzte hozzá Worthington bólogatva. – Szegény Shirley... mit élhetett át, amikor megtalálta a holttestet!

Ekkor valamennyien elnéztek az első padsor felé, és tiszteletteljesen fejet hajtottak, amikor Naomi feléjük pillantott. A nő megvetően lebiggyesztette a száját, majd az oltár felé fordult.

– Az ember ilyenkor elgondolkodik – dörmögte Moore.

– El bizony – tódította Hernandez.

– Nagyon, de nagyon mélyen – fűzte hozzá Worthington bólogatva. – Sok mindenről elgondolkodik.

– Nektek még soha az életben nem volt egy eredeti, saját gondolatotok – mondta nekik Wallace.

Néhány pillanatig hallgattak, és Wallace biztosra vette, hogy valamennyien felelevenítik az őhozzá fűződő, kedvenc emlékeiket. Alig várta, hogy ismét megszólaljanak, és sorban elmondjanak néhány rövid, megható történetet a férfiról, akit évtizedeken át ismertek, és aki olyan komoly hatást gyakorolt az életükre.

Talán még egy-két könnycsepp is kicsordul a szemükből – legalábbis Wallace ebben reménykedett.

– Seggfej volt – mondta végül Moore.

– De még mekkora! – tódította Hernandez.

– A legnagyobb – fűzte hozzá Worthington bólogatva.

Mindhárman felnevettek, bár gyorsan a szájukhoz kapták a kezüket, és elhallgattak. Wallace két dolgon döbbent meg. Először is, mostanáig nem tudta, hogy szabad nevetni a templomban, különösen akkor, ha valaki temetésen vesz részt. Valahogy azt gondolta erről a dologról, hogy illegális. Igaz, évtizedek óta nem járt templomban, és azóta megváltozhattak a szabályok. Másodsorban pedig, hol is nevezték őt seggfejnek? És csalódást érzett, amiért nem vágta agyon őket egy villám abban a pillanatban.

– Sújts le rájuk! – kiabálta a mennyezet felé nézve. – Sújts le rájuk, most... – Hirtelen elhallgatott. Miért nem hall visszhangokat?

Moore, aki nyilvánvalóan úgy döntött, hogy épp eleget gyászolt már, azt kérdezte a másik kettőtől:

– Fiúk, elcsíptétek a meccset tegnap este? Ember, hogy Rodriguez mekkora formában volt! Nem hittem a szememnek!

És ekkor belelendültek. Úgy beszélgettek különféle sporteseményekről, mintha a volt üzlettársuk nem feküdt volna a templom elejében egy hétezer dolláros cseresznyefa koporsóban, a kezét a mellkasán összefonva, rettenetesen sápadtan, lehunyt szemmel.

Wallace az oltár felé fordult, és a fogát csikorgatta dühében. Annak idején ők négyen együtt jártak egyetemre, és rögtön annak elvégzése után úgy döntöttek, hogy megalapítják a saját cégüket, a szüleik mélységes megdöbbenésére és rémületére. Barátként kezdték, amikor még fiatalok és idealisták voltak. De aztán, ahogy múltak az évek, többek lettek barátnál: kollégává váltak, ami Wallace szerint sokkal fontosabbnak számított. Ő maga bizonyosan nem tudott időt szakítani barátokra. És nem is érezte azt, hogy szüksége van rájuk. Neki ott volt a munkája, a város legmagasabb felhőkarcolójának harmincadik emeletén, külföldről hozatott bútorokkal berendezett irodája, és a kelleténél jóval nagyobb lakása, amibe jószerével csak aludni járt. Igen, az övé volt mindez, és most...

Hát igen, ami a jelent illette...

De legalább drága koporsót kapott, bár igyekezett nem nézni rá azóta, hogy megérkezett.

A templomban tartózkodó ötödik személyt nem ismerte. A fiatal nő rövidre vágva hordta dús, göndör haját. A szeme sötét volt, az orra keskeny és pisze, a szája vékony és halovány. Mindkét fülében apró, gombszerű fülbevalók sorakoztak, amelyek meg-megcsillantak az ablakokon besugárzó fényben. Hajszálcsíkos, elegáns, fekete kosztümöt viselt, míg a nyakkendője pirosban pompázott. Ha létezett nyakkendő, amit a hatalom és a befolyás emberei hordtak, akkor ez volt az. Wallace-nak kifejezetten tetszett. Ő maga csakis ilyen nyakkendőket vásárolt. Bár ebben a pillanatban nem viselt semmi ilyesmit. A jelekből ítélve, amikor valaki meghalt, abban az öltözetben létezett tovább, ami éppen rajta volt, amikor kilehelte a lelkét. És ez rosszul jött Wallace-nak, mert ugyan az irodájában halt meg, de egy vasárnapi napon. Azért ment be, hogy felkészüljön a következő hétre, ennélfogva csak magára kapott egy melegítőt, egy Rolling Stones bandapólót, és belelépett egy flip-flop papucsba abban a biztos tudatban, hogy senki sem lesz az irodában.

Ezért viselte most ezt a szerelést, ami nem tett jót a hangulatának.

A nő felé nézett, mintha hallotta volna az iménti kiáltását. Wallace nem ismerte, de abból kiindulva, hogy eljött a temetésre, feltételezte, hogy az útjaik valahol, valamilyen módon keresztezték egymást. Lehetett például egy régebbi ügyfele, aki manapság is hálát érzett valamiért. Valószínűleg beperelt a nevében egy nagyvállalatot, mert túl forró volt a kávé, vagy munkahelyi zaklatás miatt, vagy akármi miatt, és a nő kártérítés gyanánt tekintélyes összeget kapott. Még szép, hogy azóta is hálás neki. Ki ne lenne az?

Moore, Hernandez és Worthington nagy kegyesen úgy döntöttek, hogy félreteszik a sporteseményekről szóló beszélgetést. Elindultak a templom eleje felé, és úgy mentek el Wallace mellett, hogy még csak felé sem néztek. És nem vettek tudomást a kosztümöt viselő, fiatal nőről sem, viszont megálltak Naomi előtt, sorban odahajoltak hozzá, nyilván azért, hogy kinyilvánítsák részvétüket. Naomi bólogatott. Wallace biztosra vette, hogy mindjárt átszakad a gát, és várta a könnyeket.

Az üzlettársak ekkor megálltak néhány pillanatra a koporsónál, és mélyen lehajtották a fejüket. Az a kínos érzés, ami akkor kezdett éledezni Wallace-ban, amikor hirtelen a templom előtt találta magát, most tovább erősödött, és egyre jobban kínozta. Itt ült, a templom hátuljában, és saját magát bámulta, amint a templom elejében feküdt egy koporsóban. Sosem tartotta magát jóképű férfinak. Túl magas és túl vékony volt, a pofacsontjai élesen kiugrottak, amitől az a fakó ábrázata örökösen beesettnek tűnt. Egyszer, egy vállalati Halloween-partin, egy csapat gyereknek nagyon tetszett a jelmeze, és az egyik merész kölyök közölte vele, hogy kiváló Kaszás lett belőle.

Csakhogy Wallace nem viselt jelmezt.

És most a padban ülve egy-egy pillanatra meglátta magát, mialatt az üzlettársak ott csoszogtak körülötte, és rátelepedett az a szörnyű érzés, hogy valami nagyon nincs rendben. A holttestre az egyik legszebb öltönyét adták fel, egy Tom Ford „cápabőr” gyapjú kétrészest. Jól illett karcsú alakjához, és kihangsúlyozta zöld szemét. De ha őszinte akart lenni magához, akkor most nem állt jól neki, tekintettel arra, hogy a szeme csukva volt, míg az arcára annyi pirosítót kentek, hogy inkább látszott kurtizánnak, semmint nagymenő ügyvédnek. Ellenben a homloka rettentően fehérnek tűnt, míg rövidre nyírt, sötét haja gondosan hátrafésülve és lesimítva csillogott a mennyezeti lámpák fényében.

Az üzlettársak végül leültek az első sorba – messze Naomitól –, és bár komoly képet vágtak, az arcukon egyetlen könnycsíkot sem lehetett felfedezni.

Kinyílt egy ajtó, és belépett egy lelkész, akit Wallace szintén nem ismert, de amint meglátta, megint megtapasztalta azt a furcsa érzést a mellkasában, és tudta, hogy valami nagyon, de nagyon nincs rendben. A pap ugyanolyan hivalkodó öltözetet viselt, mint amilyennek a templom hatott. Lassan vonult át a narthexen, közben pislogott párat, mintha nem hitte volna el, hogy ennyire üres a templom. A ruhaujját felhúzva a karórájára pillantott, és megcsóválta a fejét, majd szerény mosolyt varázsolt az arcára.

Ő is úgy ment el Wallace mellett, hogy rá sem nézett.

– Semmi gond! – szólt utána Wallace. – Nyilván tudja, hogy maga itt a legfontosabb ember. Nem csoda, hogy az egyházak olyan állapotban vannak manapság, amilyenben.

A lelkész megállt Naomi mellett, megfogta a kezét, és fojtott hangon tudatta vele, hogy mennyire sajnálja a dolgot, hogy az Úr útjai kifürkészhetetlenek, és mialatt nem mindig értjük a tervét, nyugodjunk meg afelől, hogy van terve, és annak ez az eset is a része.

– Ó, én ebben nem is kételkedem, atyám – felelte Naomi. – De inkább ugorjuk át ezt a sok zöldséget, és indítsuk be a műsort! Az elhunytnak két órán belül be kéne kerülnie a föld alá, nekem meg van egy gépem, amit szeretnék elérni délután.

– Jézusom, Naomi! – mondta Wallace a szemét forgatva. – Nem tudnál némi tiszteletet tanúsítani? Templomban vagy!

És én halott vagyok. – Ezt akarta hozzátenni, de elhallgatott, mert ez valóssá tette volna az egészet, márpedig nem lehetett a valóság. Nem lehetett az, és kész.

– Hogyne – felelte a lelkész bólogatva. Finoman megveregette a nő kezét, majd átment az üzlettársak elé, és ismét megszólalt: – Fogadják őszinte részvétemet! Az Úr útjai kifürkészhetetlenek...

– Azok hát – mondta Moore.

– De még milyen kifürkészhetetlenek! – tódította Hernandez.

– A nagyfőnök a felső szinten, a maga nagy tervével – fűzte hozzá Worthington bólogatva.

A fekete hajú nő ekkor horkantott egyet, és megrázta a fejét. Wallace részben kíváncsian, részben ingerülten meredt rá.

A lelkész a koporsóhoz ment, megállt előtte, és lehajtotta a fejét.

Wallace ezalatt arra gondolt, hogy a furcsa eseményeket megelőzően érzett némi fájdalmat a karjában, továbbá égő érzést tapasztalt a mellkasában, és a gyomra mintha háborgott volna. Többé-kevésbé meggyőzte magát arról, hogy az előző estén elfogyasztott chili okozza a tüneteket. De aztán az irodája padlójában feküdt, az import perzsaszőnyegen, amire egy vagyont áldozott, és az előtérben működő szökőkút csobogását hallgatva próbált lélegzethez jutni. „Az átkozott chili” – nyöszörögte halkan az utolsó szavait, aztán azon kapta magát, hogy a saját teste mellett áll. Az a benyomása támadt, hogy egyszerre van két helyen – egyfelől a mennyezetre mered, másfelől lenéz saját magára. Kellett pár pillanat, hogy ez a képtelen érzés megszűnjön, aztán döbbenten tátogva állt, míg a torkából csak valami sóhajtással vegyes, vékonyka visítás tört elő.

És Wallace úgy vélte, hogy nincs is ezzel semmi gond, mivel csak elájult. Ennyi történt, semmi több. Aggodalomra semmi ok, csupán ég a gyomra, és nem kell neki más, mint hogy pihenjen egy kicsit a padlón. Mindenkivel történt már ilyesmi. Az utóbbi időben túl sokat dolgozott, naná, hogy végül utolérte a sorsa.

Miután ezt így eldöntötte magában, kevésbé bosszantotta az, hogy melegítőben, papucsban és pólóban jelent meg a templomban, a saját temetésén. Még csak nem is szerette a Rolling Stonest. Fogalma sem volt, hogyan került hozzá a póló.

A lelkész köhécselt egyet, és a gyászolókra nézve belekezdett:

– Ahogyan az a Szentírásban áll...

– Ó, az ég szerelmére... – dörmögte Wallace.

Az ismeretlen nő köhögni kezdett, Wallace odanézett, a lelkész pedig tovább mondta a magáét.

A nő úgy tartotta a szája elé kezét, mintha leplezni próbálta volna, hogy nevet. Wallace felháborodott magában. Ha a nő ennyire viccesnek találja az ő halálát, akkor minek jött ide?

Hacsak...

Nem, az nem lehet. Vagy mégis?

Meredten bámulta a nőt, és megpróbálta kitalálni, hogy ki lehet.

Mi van, ha valóban egy régi ügyfél? Egy régi ügyfél, akinek a pere nem úgy zárult le, ahogyan remélte?

Talán csoportos per lehetett, és a nő nem kapott annyi pénzt, mint amennyire számított. Wallace mindig ígéreteket tett, amikor új ügyfél érkezett, nagy ígéreteket igazságszolgáltatásról és óriási anyagi kárpótlásokról. És mialatt az idő múlásával párhuzamosan talán engednie kellett volna az elvárásaiból, csak egyre magabiztosabb lett minden egyes megnyert pertől. A nevét nagy tisztelettel, suttogva ejtették ki a bíróságok szent folyosóin. Könyörtelen cápa volt, és aki az útjába állt, az általában azon kapta magát, hogy a hátán fekszik, és azon töpreng, hogy mi az ördög történt vele.

De talán ennél is többről szólt a történet.

Lehet, hogy ami szigorúan hivatalos ügyvéd–ügyfél kapcsolatnak indult, egy sötétebb valamivé alakult? A nőt talán megigézték a méregdrága öltönyök, a tekintély, valamint a hatalom. És azt mondta magának, hogy Wallace Price vagy az övé lesz, vagy senkié. Wallace még azt is lehetségesnek tartotta, hogy a nő kémkedett utána, settenkedett körülötte, éjszakánként az ablakánál állva figyelte alvás közben (a tény, hogy a lakása a tizenötödik emeleten volt, nem térítette el ettől a gondolattól, mert ugyebár a nő akár fel is mászhatott az épület oldalán az erkélyéig). Aztán, mialatt dolgozott, a nő talán betört a lakásába, ráfeküdt az ágyára, mélyen magába szívta az illatát, és arról a napról ábrándozott, amelyen Mrs. Wallace Price lesz belőle. És ő végül talán tudta és akarata nélkül visszautasította a nőt, akiben az iránta érzett szerelem izzó haraggá változott.

Igen, ez lehetett az.

Ez mindenre magyarázattal szolgált. Végül is, megtörtént már, nem igaz? Mert alighanem Patricia Ryan is megszállottan rajongott érte, tekintetbe véve a kirúgására adott, nyomorúságos reakcióját. Sőt, amennyire Wallace tudta, a két nő akár egymás szövetségese is lehetett, és amikor ő meghozta azt a bizonyos döntést, akkor... mit is csináltak? Egyesítették erőiket, hogy... egy pillanat! Jól van... Az idővonal kissé zavarosnak tűnt ahhoz, hogy egy ilyen összefogás működjön, de akkor is.

– ...és most arra kérem önöket, hogy aki szeretne mondani néhány szót a mi Wallace barátunkról, jöjjön ki, és tegye meg! – mondta fennhangon a lelkész, és szelíden, bátorítóan mosolygott, de nem sokáig, mert senki sem mozdult. – Bárki jöhet, aki mondana valamit...

Az üzlettársak lehorgasztották a fejüket. Naomi sóhajtott egyet.

Wallace biztosra vette, hogy valamennyien annyira megrendültek, hogy képtelenek megtalálni a megfelelő szavakat, és röviden összefoglalni egy olyan teljes életet, mint amilyen az övé volt. És ezért nem is hibáztatta őket. Egyáltalán, hol kellene kezdeni annak bemutatását, ami ő volt? Sikeres, intelligens, már-már a megszállottságig keményen dolgozó férfi, és még oly sok minden. Magától értetődőnek tűnt, hogy valamennyien hallgatnak.

– Álljatok fel! – biztatta morogva Wallace a templom elejében ülőket. – Álljatok fel, és mondjatok rólam szép dolgokat! Most! Megparancsolom!

Felhördült meglepetésében, amikor Naomi felállt.

– Működik! – suttogta ekkor izgatottan. – Igen. Igen!

A lelkész biccentett, és odébb vonult. Naomi vagy fél percig szótlanul fürkészte a koporsóban fekvő testet, és az arca eltorzult kissé, mintha sírni készült volna. Végre! – gondolta Wallace elégedetten. Valaki végre mutat valami érzelmet. És ennek nyomán azt latolgatta, mi következik most. Naomi talán ráveti magát a koporsóra, és sírva kiabálja, hogy az élet miért, miért, miért ilyen kegyetlen, és drága Wallace, én mindig szerettelek, még akkor is, amikor lefeküdtem a kertésszel. Tudod, azzal, aki valamiért irtózott attól, hogy pólót viseljen munka közben, és így a napfény szabadon érte széles, formás vállát, míg verejtékcseppek csorogtak le azon az izmos hasán, és úgy nézett ki, mint egy átkozott ógörög szobor, és te mindig úgy tettél, mintha nem bámulnád, holott mindketten tudjuk, hogy ez hazugság, mivel a férfiak tekintetében megegyezett az ízlésünk.

Naomi azonban nem sírta el magát. Hanem hatalmasat tüsszentett.

– Bocsánat – mondta gyorsan, az orrát törölgetve. – Ez már készülődött egy ideje.

Wallace lejjebb csusszant a padon, és behúzta a nyakát. Sejtette, hogy ami most következik, az nem lesz kellemes.

Naomi tett néhány lépést oldalra, megállt a lelkész mellett, és végre belekezdett:

– Wallace Price... az biztos, hogy élt. És most már nem él. Amire nem mondanám, hogy olyan szörnyű dolog, ha a saját életemre gondolok. Wallace nem volt jó ember.

– Te jóságos... – suttogta a lelkész megrökönyödve.

Naomi azonban nem törődött a pappal, csak mondta tovább a magáét:

– Wallace konok és vakmerő volt, és csakis saját magával törődött. Hozzámehettem volna Bill Nicholsonhoz, de helyette felszálltam a Wallace Price Expresszre, és azzal utaztam egy életben, amit kihagyott vacsorák, elfelejtett születésnapok és évfordulók jellemeztek, valamint az az undorító szokás, amikor valaki a fürdőszoba padlóján hagyja a levágott lábkörmét. De most tényleg! A szemetes ott volt, alig karnyújtásnyira! Hogy az ördögbe nem tudtad beledobni a körmeidet?

– Szörnyű – mondta Moore.

– Iszonyatos – tódította Hernandez.

– Dobd a körmödet a kukába! – fűzte hozzá Worthington. – Nem olyan nehéz feladat.

– Egy pillanat! – kiabálta Wallace. – Nem ezt kéne csinálnod! Szomorúnak kellene lenned, és a könnyeidet törölgetve kellene beszélned arról, hogy miért fogok hiányozni neked! Miféle temetés ez?

De Naomi nem figyelt rá, amin igazából nem lepődött meg. Figyelt rá valaha?

– Mióta pár nappal ezelőtt eljutott hozzám a hír, megpróbáltam felidézni egyetlenegy emléket a házasságunk idejéből, amitől nem áraszt el a szomorúság, vagy az apátia, vagy a lángoló harag. Időbe telt, de találtam egyet. Egyszer Wallace hozott nekem egy csésze levest, amikor beteg voltam. Megköszöntem neki. Aztán elment dolgozni, és hat napig nem láttam.

– Ennyi? – kiáltotta Wallace. – Te szórakozol velem?

Naomi felszegte az állát, dacos képet vágott, és hozzátette:

– Tudom, hogy amikor meghal valaki, egy bizonyos módon kellene éreznünk, és meg kéne játszanunk magunkat, de én azt mondom, hogy ez baromság. Elnézést, atyám!

– Semmi baj, gyermekem – felelte a lelkész bólogatva. – Add csak ki magadból! A Teremtő nem...

– És akkor még egy szót sem szóltam arról, hogy Wallace-t jobban érdekelte a munkája, mint a családalapítás. Beleírtam a határidőnaplójába, hogy mikor leszek termékeny! Tudják, mit lépett erre? Beírta mellé, hogy aznap fájni fog a feje. És ezt ő viccesnek gondolta!

– Ezen még nem sikerült túltenned magad? – kérdezte Wallace hangosan. – Ennyit ért az a terápia, Naomi? Szerintem vissza kéne kérned a pénzt!

– Ajjaj! – jegyezte meg a fekete hajú nő.

Wallace ingerülten meredt rá, és odaszólt neki:

– Szeretne hozzáfűzni valamit? Tudom, hogy nem vagyok könnyű eset, de csak azért, mert nem voltam szerelmes magába, még nem volt joga ahhoz, hogy meggyilkoljon!

Aztán meglepetten felnyögött, mert a nő egyenesen felé nézett, és azt felelte:

– Ugyan már! Nem az esetem, és a gyilkosság bűn!

Wallace gyakorlatilag kiesett a padból, mialatt Naomi tovább gyalázta őt Isten házában, mintha a különös nő meg sem szólalt volna. Sikerült megmarkolnia a pad peremét, és akkora erővel szorította, hogy a körmei a fába mélyedtek. Feljebb húzta magát, átkémlelt a támla felett, és kiguvadt szemmel nézte a nőt.

Aki ekkor mosolygott, és felvonta a jobb szemöldökét.

– Maga... maga lát engem? – kérdezte Wallace, miután összeszedte magát annyira, hogy megszólaljon.

A nő bólogatott, közben hátrafordult ültében úgy, hogy rákönyökölt a saját padja háttámlájára, és annyit felelt:

– Igen, látom.

Wallace remegni kezdett, és immár akkora erővel markolta a támla szélét, hogy azt hitte, mindjárt eltörnek az ujjai.

– Ho... hogyan... Mi? Én nem... Mi van?

– Tudom, Wallace, hogy teljesen össze van zavarodva, és a dolgok lehetnének...

– Nem mondtam meg a nevemet! – vágott közbe Wallace éles és reszkető hangon.

– Kint van egy tábla a templom előtt – válaszolta a nő –, rajta a neve és a képe.

– Az nem... – kezdett volna megint tiltakozni, de elhallgatott. Mit is akar mondani? Hirtelen kihúzta magát, bár a lába nem egészen úgy működött, ahogyan akarta. – Hagyjuk azt a hülye táblát! Hogyan történhet az, amit látok és hallok? Mi folyik itt?

A nő elmosolyodott, és annyit mondott:

– Maga meghalt.

Wallace felkacagott. Ó, igen, jól látta a holttestét a koporsóban, de az nem jelent semmit. Nyilván valamilyen félreértésről van szó. Csak nevetett és nevetett, és akkor hagyta abba, amikor rádöbbent, hogy a nő nem kacag vele együtt.

– Mi van? – kérdezte, egy szempillantás alatt megkomolyodva.

– Meghalt, Wallace – felelte a nő, és grimaszolva folytatta: – Várjon egy pillanatot! Megpróbálom felidézni az okot. Ez az első esetem, és egy kicsit ideges vagyok. – Hirtelen felderült az arca, és elégedetten közölte: – Ez az, megvan! Szívroham.

És Wallace ebből tudta, hogy ez nem lehet a valóság. Szívroham? Marhaság! Sosem dohányzott, igyekezett egészségesen táplálkozni, és mozgott is, mióta az eszét tudja. Amikor utoljára kivizsgáltatta magát, az orvos közölte vele, hogy egy kicsit magas a vérnyomása, de máskülönben minden rendben. Nem halhatott meg egy szívrohamtól. Az teljességgel lehetetlen volt. És ezt megmondta a nőnek is abban a biztos hitben, hogy ezzel véget ér a dolog.

– Jóóó... – felelte a nő vontatottan, mintha egy idiótához beszélt volna. – Nem akarok mindenáron vitatkozni, de ez történt.

– Nem – felelte Wallace a fejét csóválva. – Tudnék róla, ha... éreztem volna... – Elhallgatott, de gondolatban folytatta. Mit is érzett volna? Fájdalmat a karjában? Furcsa érzést a mellkasában? És hogy nem kap levegőt, akárhogyan próbálkozik is?

– Azt hiszem, ezekről van szó – közölte a nő a vállát vonogatva, majd felállt, és elindult Wallace felé.

Wallace összerezzent, de kíváncsian figyelte a nőt. Alacsonyabb volt, mint gondolta, a feje búbja az ő állával lehetett egy magasságban. Hátrált előle, amennyire csak tudott, de nem jutott messzire.

Naomi éppen egy, a Pocono-hegységben tett utazásról mesélt („Wallace ki sem tette a lábát a szállodai szobából, és telefonon tárgyalt mindenféle emberekkel. És az a nászutunk volt!”), a fekete hajú nő pedig az utolsó pad szélére telepedett le. Kimondottan fiatalnak látszott – legfeljebb a húszas évei közepén járhatott –, és ettől Wallace számára valahogy még rosszabbnak tűntek a dolgok. A bőre barnás árnyalatban játszott, a szájában apró fogak sorakoztak.

A nő megkopogtatta az ujjával a pad támláját, majd megszólalt:

– Wallace Price... A nevem Meijing, de kérem, szólítson Meinek! Azért vagyok itt, hogy hazavigyem.

Wallace csak bámulta a lányt, és képtelen volt megszólalni.

– Huh... nem is sejtettem, hogy ez így elhallgattatja – tette hozzá Mei. – Hamarabb kellett volna próbálkoznom vele.

– Nem megyek sehová önnel – felelte Wallace a fogát csikorgatva. – Nem ismerem magát.

– Azt remélem is – válaszolta Mei. – Ha ismerne, az nagyon furcsa lenne. – Elhallgatott egy pillanatra, mintha gondolkodott volna, majd azt mondta: – Legalábbis még furcsább. – Biccentett egyet a templom eleje felé, és hozzátette: – Egyébként szép koporsó. Nem lehetett olcsó.

– Nem az! – vágta rá Wallace ingerülten. – Csak a legjobbat...

– Ó, igen, ebben biztos voltam – mondta sietve Mei. – De azért... elég megterhelő, nem? Amikor valaki így látja a saját testét. Bár nem egy rossz test. Talán egy kicsit túl vékony ahhoz, hogy igazán elnyerje a tetszésemet, de hát mindenki megtalálja a maga párját, nem igaz?

– Hadd mondjam el – felelte Wallace, és egyre indulatosabb lett –, hogy tökéletesen elégedett vagyok azzal, hogy ennyire vékony voltam... állj! Nem! Nem fogja elterelni a figyelmemet. Követelem, hogy mondja meg, mi folyik itt! Ebben a másodpercben!

– Jól van – válaszolta Mei halkan –, azt éppen megtehetem. Tudom, hogy nehéz megérteni, de az történt, hogy magának leállt a szíve, és meghalt. Felboncolták, és kiderült, hogy a szívkoszorúerei több helyen is el voltak dugulva. Ha szeretné, megmutathatom az Y alakú metszés nyomát, bár lebeszélném róla. Elég megrázó látvány. Azt tudta, hogy a boncolás végén általában visszateszik a belső szerveket a testbe egy zsákban, mielőtt összevarrják? – A nő elhallgatott, majd hirtelen jobb kedvre derülve folytatta: – Ó, és én vagyok az ön kaszása. Azért jöttem, hogy elvigyem oda, ahová tartozik. – És ekkor, mintha a pillanat nem lett volna elég különös, Mei feltartotta mindkét karját, megrázta mindkét kezét, és vidáman azt mondta: – Ta-damm!

– Kaszás... – ismételte Wallace kábultan. – Az... az meg mi?

– Én vagyok az – felelte Mei, és közelebb csusszant. – Én egy kaszás vagyok. Amikor valaki meghal, rendszerint összezavarodik. Nem igazán tudja, hogy mi történik vele, és fél.

– Én nem félek! – tiltakozott Wallace, amivel nem mondott igazat. Még soha életében nem félt annyira, mint most.

– Jól van – válaszolta Mei bólogatva. – Akkor maga nem fél. Ez jó. Ettől függetlenül, ez az időszak mindenkit megvisel. Segítségre van szüksége az átmenethez. Itt jövök én a képbe. Az én dolgom biztosítani, hogy az említett átmenet olyan simán menjen, amennyire csak lehetséges. – Rövid időre elhallgatott, majd hozzátette: – Ennyi. Azt hiszem, mindent elmondtam. Rengeteg dolgot kellett megjegyeznem, hogy megkapjam ezt az állást, és talán megfeledkeztem egy-két részletről, de a lényeg elhangzott.

Wallace tátogva meredt a nőre. Alig hallotta, hogy valahol a háttérben Naomi már rikácsol, és önző rohadéknak nevezi őt, méghozzá egy olyan önző rohadéknak, akinek nincs semmi éntudata.

– Átmenet – ismételte fojtott hangon.

Mei bólogatott.

Wallace-nak nem tetszett a szó hangzása.

– Miféle átmenet? Honnan hová? – kérdezte nyugtalanul.

– Ó, ember! Várjon egy kicsit! – kérte Mei vigyorogva, majd a tenyerével felfelé felemelte a kezét, aztán összenyomta a hüvelyk- és a középső ujját, és csettintett egyet.

A következő pillanatban Wallace azt érezte, hogy kellemesen hűvös levegő éri az arcát. Tett egy lépést hátra, és a fejét ide-oda kapkodva körülnézett.

Temetőt látott maga körül. Egy temetőben álltak.

– Ó, bocsánat! – mentegetőzött Mei, miután hirtelen megjelent mellette. – Még nem éreztem rá igazán erre a dologra. Tudja, nincs gyakorlatom.

– Mi történik? – kiabálta Wallace a nő arcába.

– Mindjárt eltemetik magát – közölte Mei derűsen. – Jöjjön! Ezt látnia kell! Segít eloszlatni a megmaradt kételyeit. – Azzal karon fogta Wallace-t, és húzni kezdte.

Wallace majdnem elesett a saját lábában, de sikerült talpon maradnia. A papucsa hangosan csattogva verődött a sarkához, mialatt szedte a lábát, hogy tartsa az iramot. Sírkövek között kanyarogtak, és sűrű forgalom zaja vette körül őket: türelmetlen taxisok nyomták a dudát, és trágár kifejezéseket kiabáltak ki a nyitott ablakokon. Wallace megpróbált elhúzódni Meitől, de a kicsi kéz szorosan fogta a karját. A nő sokkal erősebbnek bizonyult annál, mint amilyennek látszott.

– Megérkeztünk – mondta aztán, és hirtelen megállt. – Pont időben.

Wallace átnézett a nő válla felett. Nem messze tőlük ott volt Naomi és a három üzlettárs. Valamennyien egy frissiben kiásott, téglalap alakú gödörnél álltak. A méregdrága koporsót ezekben a pillanatokban eresztették le. Senki sem sírt. Worthington folyton az óráját nézte, és nagyokat sóhajtozott. Naomi a telefonját nyomkodta.

Wallace-nak sok dologra kellett volna figyelnie, de fennakadt azon a tényen, hogy sehol sem lát sírkövet.

– Hol van a sírkő? – kérdezte a nőtől. – Amin rajta van a nevem meg a születési dátumom. És egy inspiráló üzenet, ami tudatja, hogy teljes életet éltem.

– Miért, azt élt? – érdeklődött Mei, és úgy tűnt, nem akar gúnyolódni, hanem valóban kíváncsi.

Wallace ekkor egy rántással végre kiszabadította a kezét, majd összefonta a karját a mellkasán, és azt felelte:

– Igen!

– Káprázatos! – válaszolt Mei. – De tudja, a sírkő rendszerint a szertartás után kerül a helyére. Még ki kell vésni, meg minden. Időbe telik az ilyesmi. Ne aggódjon emiatt! Inkább figyeljen! Tessék, most távozik ebből a világból. Integessen!

Wallace nem integetett, Mei viszont feltartotta a kezét, és játékosan, könnyedén megmozgatta az ujjait.

– Hogy kerültünk ide? – tudakolta Wallace. – Az előbb még a templomban voltunk.

– Kiváló észrevétel! Ez tényleg szép volt, Wallace – dicsérte Mei. – Az előbb a templomban voltunk. Büszke vagyok magára. Fogalmazzunk úgy, hogy kihagytam pár dolgot. Haladnunk kell. – A nő ekkor összerezzent, majd folytatta: – És ez az én hibám, ember. De most tényleg, ne sértődjön meg, vagy tudom is én, mert valóban nem akartam semmi rosszat, de az az igazság, hogy egy kicsit késve értem ide magához. Ez az első önálló munkám, és elszúrtam. Véletlenül rossz helyre mentem. – Sugárzó és lefegyverző mosolyt villantott a férfira, és azt kérdezte: – Nincs harag? Rendben vagyunk?

– Nem! – förmedt rá Wallace a nőre. – Egyáltalán nem vagyunk rendben!

– Ó... az szívás! Bocsánat. Ígérem, többször nem fog előfordulni. Tanulok az esetből, meg minden. Remélem, tízesre értékeli majd a szolgálataimat, amikor eljön az idő. Sokat jelentene számomra.

Wallace-nak halvány fogalma sem volt, miről beszél a nő. Mostanra majdnem sikerült meggyőznie magát arról, hogy ez a Mei az őrült kettejük közül, és különben sem más, mint az ő képzelete terméke.

– Három nap telt el! – fakadt ki mérgesen.

– Pontosan! – vágta rá Mei mosolyogva. – Ezért olyan könnyű az én munkám. Hugo elégedett lesz velem. Alig várom, hogy elmondjam neki.

– Ki a fene az a...

– Várjon! Most jön a kedvenc részem!

Wallace arrafelé nézett, amerre a nő mutatott. Az üzlettársak felsorakoztak, és Naomi beállt mögéjük. Aztán valamennyien lehajoltak, a kezükbe vettek egy marék földet, és a sírba dobták. A koporsófedélre zuhogó rögök kopogása hallatán Wallace remegni kezdett. Naomi egy pillanatra mozdulatlanná dermedt a nyitott sír felett, és furcsa kifejezés suhant át az arcán, de éppen csak egy pillanatra. Végül a koporsóra szórta a földet, és rögtön megfordult, majd egy, a közelben várakozó taxi felé sietett. A napfény meg-megcsillant a haján – és Wallace így látta őt utoljára, ez a kép őrződött meg az emlékezetében.

– Olyan ez, mintha hazatérne az ember – bölcselkedett Mei. – Teljessé válik a kör. A földből jövünk, és visszatérünk oda. Szép ez, ha jobban belegondol.

– Mi folyik itt? – suttogta Wallace a fogát csikorgatva.

Mei óvatosan megérintette a kezét – a nő bőre hűvös volt, de nem kellemetlenül hideg.

– Szüksége van egy ölelésre? – kérdezte Mei. – Ha akarja, én megölelhetem.

– Nem akarom! – csattant fel Wallace, és elrántotta a kezét.

– Szóval, vannak határok. Helyes – jelentette ki Mei. – Tiszteletben tartom az ilyesmit. Ígérem, nem fogom megölelni az engedélye nélkül.

Annak idején, amikor Wallace hétéves volt, a szülei elvitték a tengerpartra. Ott állt a víz és a föld határán, és a lábujjai között átcsorgó homokot figyelte. Különösen érzés ébredezett a talpában, majd felfelé emelkedve elérte a gyomrát. Azt érezte, hogy süllyed, és a gyorsan mozgó, híg homok, valamint a fehéren tajtékzó víz egyre tovább erősítették ezt a benyomását. Megrémült tőle, és nem volt hajlandó belegyalogolni az óceánba, akárhogyan kérlelték a szülei.

És Wallace Price most ismét ezt érezte. Talán a koporsóra hulló föld hangja váltotta ki. Vagy talán az, hogy az arcképe a nyitott sír mellett volt egy állványon, alatta pedig virágkoszorú lógott. Azon a képen kissé kényszeredetten bár, de mosolygott. A haja jobbra fésülve, tökéletesen állt. A szeme fényesen csillogott. Naomi egyszer azt mondta neki, hogy az Ózban szereplő madárijesztőre emlékezteti. „Bárcsak lenne ész a fejedben!” – mondta gúnyosan. Ez már a válásuk idején történt, így aztán Wallace úgy vélte, hogy nem kell komolyan vennie, mert a nő csak megpróbálja megsérteni.

Most pedig nehézkesen lezöttyent a földre, a lábujjai beleértek a fűbe a papucs elején túl. Mei letelepedett mellé, maga alá húzta a lábát, majd letépett egy pitypangot, és a szájához emelte.

– Kívánjon valamit! – mondta halkan.

Wallace nem kívánt semmit.

Mei sóhajtott egyet, és ráfújt a pitypangra, ami fehér felhővé robbant. A szellő elkapta az ejtőernyővel felszerelt magokat, amik aztán a nyitott sír felett keringtek.

– Tudom, sok mindent kell megérteni és elfogadni – mondta halkan Mei.

– Tényleg? – mormolta Wallace, mialatt két kézzel nyomkodta és dörzsölte az arcát.

– Nem szó szerint – vallotta be Mei –, de azért el tudom képzelni.

Wallace felkapta a fejét, a szemét résnyire vonva nézett a nőre, és odaszólt neki:

– Azt mondta, ez az első esete.

– Az hát. Legalábbis egyedül. De végigcsináltam a kiképzést, és egész jól ment. Empátiára van szüksége? Azt meg tudom adni önnek. Szeretne megütni valamit, mert dühös? Ebben is tudok segíteni. Persze nem engem ütne meg. Hanem, mondjuk, egy falat – magyarázott Mei, és a vállát megvonva folytatta: – De tovább üldögélhetünk itt, amíg végül jön egy apró munkagép, és rátolja az összes kiásott földet a maga volt testére. És ezzel megszilárdítja a tényt, hogy vége. Tessék, maga dönt!

Wallace csak meredten nézte a nőt, aki várt még egy kicsit, aztán azt mondta:

– Jó, ez igaz... Mondhattam volna szebben is. Ne haragudjon! Még csak próbálok ráérezni a dolgokra.

– Mi... – nyöszörögte Wallace, azzal nyelt egyet, mert a torka annyira elszorult, hogy alig kapott levegőt, és valamivel hangosabban azt kérdezte: – Mi történik velem?

– Az történik, hogy maga élte az életét, tette, amit tett, és most vége – válaszolta Mei. – Legalábbis annak a részének vége. És amikor készen áll arra, hogy elmenjen innen, elviszem Hugóhoz. Ő majd elmagyarázza a többit.

– Elmenni innen – motyogta Wallace. – Hugóhoz...

Mei sokáig csóválgatta a fejét, majd hirtelen abbahagyta, és azt mondta:

– Igen, már várja önt. Tudja, Hugo egy révész.

– Egy mi?

– Révész – ismételte Mei. – Az, aki majd segít önnek átkelni.

Wallace gondolatai őrült sebességgel kergették egymást. Képtelen volt egyetlen dologra összpontosítani. Minden túl gyorsnak és nagyszabásúnak érződött ahhoz, hogy felfogja ezt az egészet.

– De azt hittem, maga lesz az, aki...

– Á! Hát megkedvelt! Ez édes! – felelte Mei derűsen kacagva. – De én csak egy kaszás vagyok, Wallace. Az én munkám abból áll, hogy elvigyem magát a révészhez. A többit ő intézi, majd meglátja. Amint megérkezünk hozzá, minden simán megy majd. Hugo jellemzően ilyen hatással van az emberekre. Mindent elmagyaráz az átkelés előtt, választ ad az összes idegesítő, konok kérdésre.

– Átkelés? – kérdezte Wallace színtelen hangon. – Ho... hová?

Mei felkapta a fejét, és a szemöldökét felvonva válaszolt:

– Hogy hová? Hát oda, ami a következő lesz.

– A Mennyország? – kérdezte Wallace, és elfehéredett, mert szörnyű gondolat bukkant elő az elméjében tomboló viharból. – A Pokol?

– Biztos – felelte a nő a vállát vonogatva.

– Ezzel semmit sem magyarázott meg!

– Azt én is tudom! – vágta rá Mei, és megint nevetett. – Nézze, ez a dolog szerintem szórakoztató. Én annak érzem. Maga nem?

Nem, Wallace egyáltalán nem érezte annak.

* * *

Mei nem siettette Wallace-t. A temetőben maradtak, mialatt az ég kezdett vörös és narancssárga árnyalatokat ölteni, és a nap lassan a láthatár felé ereszkedett. Maradtak, amikor megérkezett az ígért munkagép, és a vezetője, egy középkorú nő ügyesen dolgozott vele úgy, hogy közben cigarettát tartott a fogai között, és az orrlyukából szabályos időközönként füst özönlött ki. A sír hamarabb megtelt, mint Wallace várta. Mire a nő végzett, az égen megjelentek az első csillagok, bár a városi fényszennyezés miatt alig látszottak.

És ennyi volt.

Wallace Price-ból nem maradt más, csak egy kisebbfajta földhalom, valamint egy test, amiről tudni lehetett, hogy hamarosan a férgek tápláléka lesz. Az élmény totálisan megsemmisítő volt számára. Wallace nem is sejtette, hogy ilyen lesz. Furcsa – gondolta magában. – Rettentő furcsa.

Meire nézett, aki barátságosan mosolygott rá.

– Akkor én... – kezdte, de nem tudta, hogyan folytassa.

– Igen, Wallace – mondta neki a nő, és megérintette a kezét. – Ez a valóság.

És csodák csodája, Wallace hitt neki.

– Szeretne találkozni Hugóval? – kérdezte ekkor Mei.

Nem, Wallace nem akart találkozni Hugóval. Rohanni akart. És ordítani. Szerette volna az égre emelni az öklét, és üvölteni, tombolni, dühöngeni az egész ügy igazságtalansága miatt. Voltak tervei. És céljai. Annyi mindent akart még csinálni, és most már soha... Nem lesz rá képes...

Meglepődött, amikor egy könnycsepp siklott le az arcán.

– Van választási lehetőségem? – kérdezte halkan.

– Az életben? Mindig.

– És a halálban?

– Az egy kicsit... szabályozottabb – felelte Mei a vállát vonogatva. – De a maga érdekében. Esküszöm! – tette hozzá sietve. – Vannak okai annak, hogy ezek a dolgok úgy történnek, ahogy. Hugo mindent elmagyaráz. Ő nagyon jó fej, majd meglátja.

Wallace ettől fikarcnyit sem érezte jobban magát.

Ettől függetlenül, amikor Mei felállt, és felé nyújtotta a kezét, csak egy-két pillanatig nézte, aztán megfogta, és hagyta, hogy a nő felhúzza a földről.

Az ég felé fordította az arcát. Teleszívta a tüdejét levegővel, majd mindet kifújta.

– Ezt valószínűleg furcsának fogja érezni – mondta ekkor Mei –, de nagy a távolság, úgyhogy jobb lesz így. Véget ér, mielőtt észbe kapna.

És mielőtt Wallace reagálhatott volna, a nő megint csettintett az ujjaival, és minden felrobbant körülöttük.