Anne Jacobs

VISZONTLÁTÁS A VILLÁBAN

Fordította: Almássy Ágnes

A mű eredeti címe: Wiedersehen in der Tuchvilla

by Anne Jacobs ©

2022 by Blanvalet Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,

München, Germany

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Almássy Ágnes, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-550-7 (papír)

ISBN 978-963-614-551-4 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

I. RÉSZ

1.

1939 áprilisa

A távolban egyre kisebbnek látszott a Szabadság-szobor sziluettje, végül parányi szürke pont volt csupán a horizonton, majd teljesen beleveszett a ködbe. A Bremen kifutott az Atlanti-óceán nyílt vizére, a hatalmas óceánjáró ide-oda imbolygott az erősödő hullámzásban. Zakatolva, teljes gőzzel dolgoztak a gépek a hajó gyomrában, még a fedélzeten is érezni lehetett a tompa dübörgést.

– Most már nem is látjuk többé Mamát? – kérdezte a tizenhárom éves Kurt. Paul mellett állt a hajókorlátnál, és a távolba meredt, oda, ahol néhány perce New York városa eltűnt a messzi láthatáron.

– Dehogynem látjuk, te kis buta – vágta rá Dodo, mielőtt Paul megszólalhatott volna. – Jövőre megint eljövünk New Yorkba, és meglátogatjuk. Talán hamarabb is.

– Jövőre? Az borzasztó soká lesz…

– Gyorsabban eljön, mint gondolnád, Kurti.

A kisfiú hallgatott egy darabig. A korlátba kapaszkodva bámult le a haragos hullámokra, amelyek piszkosfehér tajtékot vetve nyaldosták a hajótestet.

– Azt hiszem, megint rosszul leszek – mormolta.

Paulnak nehezen sikerült kiszakadnia a kínzó gondolatai közül, amelyek napok óta gyötörték, és mostanra komoly szorongássá sűrűsödtek.

– Nem, fiam, ezúttal bírni fogod – simogatta meg Kurti fejét. A kisfiú Marie dús, hullámos sötétbarna haját örökölte.

– De tényleg mindjárt hánynom kell – erősködött Kurt.

– Menjünk le a kajütbe! – javasolta Dodo. – Kicsomagoljuk Mama búcsúajándékait, kíváncsi vagyok, miket kaptunk.

A figyelemelterelés működött. Kurti bólintott, megfogta a nővére kezét, és a fedélzeten álldogáló utasokat kerülgetve elindultak a lépcső felé, amely a kabinokhoz vezetett.

– Mindjárt jövök én is – szólt utánuk Paul. – Csak kiszellőztetem kicsit a fejem.

De Dodo és Kurt nyilván nem hallotta, mert egyikük sem fordult hátra. Sebaj. Hálás volt Dodónak, hogy ilyen szerető gondoskodással veszi körül az öccsét, ez kicsit megkönnyíti Kurt számára az elválást az anyjától, ő pedig közben megpróbálja túltenni magát a saját fájdalmán.

Ez volt a második látogatása New Yorkban Marie-nál és Leónál. Először két éve járt itt, akkor egyedül jött, mert Kurt nem hiányozhatott az iskolából, Dodo pedig az internátusban volt Svájcban. Akkor reményteli szívvel utazott haza, azzal a biztos tudattal, hogy hamarosan véget ér ez a gyötrelmes különélés, és Marie előbb vagy utóbb visszatér Németországba. Azóta már nem is érti, honnan volt benne ez a határtalan optimizmus. Hiszen akkor is világosan látszott, hogy milyen sötét jövő felé tart Németország, csak ő nyilván nem akart tudomást venni a jelekről. Minden mást háttérbe szorított, hogy viszontlátja végre az ő Marie-ját. Szinte egy szempillantás alatt eltelt az a kevéske boldog nap, amit együtt töltöttek a New York-i lakásban, vagy a Central Parkban, a tengerparton sétálgatva. Kezdeti rövid elfogódottságuk után újra olyanok voltak, mint a friss szerelmesek, alig tudtak betelni egymással, akárcsak a kapcsolatuk hajnalán. És ebből az euforikus érzésből fakadt Paul bizonyossága, hogy semmi és senki nem választhatja el őket. Sem az idegen ország, sem a végtelen Atlanti-óceán, és pláne nem Adolf Hitler, aki előbb-utóbb eltűnik a színről, mint valami rossz szellem.

Mekkorát tévedett! Alattomosan és feltartóztathatatlanul dolgozott ellenük az idő, egyre jobban elszakította őket egymástól. Az elmúlt két évben szorgalmasan leveleztek. A második látogatása előtt Paul már tudta, hogy Marie saját divatszalont nyitott. Olyan jól keresett, hogy túlnyomórészt át tudta vállalni Dodo internátusának költségeit. Örült Marie sikerének, bár ez az öröm csak részben volt őszinte, mivel tudta, kinek az anyagi támogatásával vághatott bele ebbe az üzletbe. Ez az ember nem volt más, mint Karl Friedländer, a felesége elmaradhatatlan, hűséges kísérője. Paul ugyan rokonszenvesnek találta a sima modorú úriembert, mégis úgy érezte – nincs ezen mit szépíteni –, hogy ellopta tőle imádott feleségét. Marie persze hűséges volt hozzá, nem feküdt le a férfival, ezt Paul jól tudta. És mégis Karlnak – Marie már bizalmasan így szólította, sőt tegezte – jutott mindaz, ami Paul számára oly fontos volt a kapcsolatukban: a bensőséges pillantások, a bizalmas beszélgetések, a mindennapos együttlét, a mosolyok, és az érzés, hogy összetartoznak, számíthatnak egymásra. Az anyagi támogatásról nem is beszélve, bár Marie állítólag visszafizette a szalonja beindításához kapott kölcsönt. Karl Friedländernek jutott a kiváltság, hogy mindig Marie mellett lehet, ami Paulnak, a férjének már nem adatott meg. És az sem, hogy hangot adjon az emiatt érzett bosszúságának, nem, kénytelen volt leplezni a haragját, a féltékenységét, és hálát színlelni ez iránt az ember iránt.

Mindezzel fájdalmasan szembesült a második látogatása alkalmával, de nem csupán ez nyomta a lelkét. Már nem reménykedhetett abban, hogy a helyzet valaha is megváltozik.

Robert jóslata teljesült, ráadásul szörnyűbb módon, mint ahogy azt bárki is gondolhatta volna. Eleinte még megengedték a zsidóknak, hogy kereskedjenek, és csak bizonyos szakmák gyakorlásától tiltották el őket, de ennek immár vége. Az elmúlt év novemberében történt borzalmas események után, amikor minden német városban lángba borultak a zsinagógák, és seregestül vitték lágerekbe a zsidó férfiakat, egyértelműen kiderült, mire készül a náci rezsim: az összes, még Németországban maradt zsidó kisemmizésére és elüldözésére. Kopaszra nyírt fejjel, páni félelemmel a szemükben tértek vissza az augsburgi zsidók a táborokból, és szinte mindannyian úgy döntöttek, elhagyják az országot. Robert azonban azt mesélte, hogy a hatóságok magas összegű illetéket követelnek a kivándorlóktól, így csupán az életüket menthetik, a vagyonuktól megfosztják őket. Paul még mindig hitt abban, hogy a feleségeként Marie-nak nem esett volna bántódása, ha Németországban marad, de már fel sem hozta ezt a témát.

Hirtelen megborzongott, hideg volt a fedélzeten. Begombolta a kabátját, amit a hűvös szél cibált. A hajókorlátnál álló utasok – akik vele együtt nézték, ahogy lassan eltűnik a szemük elől a kontinens – közben szétszéledtek, sokan a kajütjükbe menekültek a hideg elől, mások takarókba burkolózva a nyugágyakban helyezték magukat kényelembe. Paul mélyen beszívta a sós tengeri levegőt, majd elhagyta a fedélzetet, hogy Kurt és Dodo után nézzen.

Másodosztályon utaztak. Paul a fiával egy tengerre néző, külső kabinban aludt, Dodo pedig egy fiatal spanyol lánnyal osztozott egy kevésbé fényűző belső kabinon, ami saját bevallása szerint egyáltalán nem zavarta. Kurtinak nagy élmény, hogy az ágyából látja az óceánt, mondta Dodo, nekem nem olyan fontos. Ha látni akarom azt a nagy vizet, csak felmegyek a fedélzetre.

Dodo természetesen tisztában volt azzal is, hogy a hajójegy nem olcsó. Először nem is akart velük menni, mivel a család már amúgy is sok pénzt áldozott arra, hogy megszerezhesse az érettségit a svájci internátusban. Végül Paul csak rá tudta beszélni, azzal érvelt, hogy Marie és legfőképpen Leo annyira vágyik már erre a találkozásra.

Dodo és Kurti egy nagy halom doboz és csomagolópapír között trónolt a hajókabinban. Marie gazdagon bevásárolt a kisebbik fiának, Leo is adott ajándékot, és persze Karl sem maradhatott le. Kurt boldogságtól sugárzó arccal ült a földön, és az új versenyautókat próbálta ki. Ezek egészen maguktól száguldoztak, nem is kellett felhúzni őket. Otthon, Augsburgban Paul a fiával együtt barkácsolt a kisautóknak fából egy versenypályát, amely szinte az egész gyerekszobát elfoglalta. De csak a drágább modellek voltak alkalmasak, hogy fussanak a pályán, az olcsóbb kisautók, amelyeket Kurti itt-ott ajándékba kapott, szépen sorba állítva porosodtak a polcokon.

– Na, van köztük valami használható? – kérdezte Paul tettetett vidámsággal.

– A Mercedes már megvan – dünnyögte maga elé Kurt. – De nem baj – derült fel rögtön –, így két Ezüstnyilam is lesz. Ez itt viszont vadonatúj modell, Papa, egy D típusú Auto Union. Leótól kaptam. Karltól pedig egy benzinkutat. Nézd! Még a tömlőt is le lehet venni, hogy benzint tölts az autókba.

– De sajnos dollárral kell fizetni – mondta Paul, miután megnézte a feliratokat a színes játék benzinkúton.

– Nem számít, Papa. Maradt még dollárunk.

– Akkor ezentúl nálad tankolhatok – mosolyodott el Paul.

– És én is – szólt közbe Dodo. – Amint megkapom az új kocsimat.

Marie kis autóját, amit egy darabig Dodo használt, odaadták Kittynek, mert nagy bánatára az ő „autókája” végleg felmondta a szolgálatot. Elvira néni pedig befizetett Dodónak egy új Volkswagenre, amelynek 998 birodalmi márka volt a teljes ára. Hetente öt márkát kellett befizetni, és amint elérte az ember a hétszáz márkát, feliratkozhatott a várólistára. Már nagyban folyt a gyártás, az autógyár a következő évre ígérte a mindenki számára elérhető első népautók átadását.

– Egy dollárba kerül egy liter benzin – szabta meg az árat Kurti.

– Micsoda? – kiáltott fel Dodo. – Ez kész rablás. Harminckilenc pfennig egy liter ára, már az is elég drága.

– Nálam pedig egy dollár lesz – jelentette ki Kurt hajthatatlanul. Fogta az új Ezüstnyilat, és áthajtott vele az apja cipőjén.

A tengeribetegségnek már nyoma sem látszott a kisfiún. Paul elismerően bólintott Dodónak, majd elkezdte összeszedni a szanaszét heverő dobozokat, csomagolópapírokat. A kabinban álló nagy utazókoffer további ajándékokkal volt tele, Kittynek, Henninek és Robertnek, Gertrudénak és Tillynek, Lisának és a gyerekeknek, meg természetesen a villa alkalmazottainak. Paul először nem akarta elhozni ezt a rengeteg mindent, tartott tőle, hogy a vámon probléma lehet belőle, ám Marie csalódott arcát látva végül beleegyezett. Hiszen ez a sok ajándék is azt tanúsította, milyen szorosan kötődik Marie a családhoz, az otthon maradottakhoz. Nem akarta elrontani az örömét.

Kicsit sikerült már túltennie magát azon, hogy megint el kell válnia Marie-tól, nem fájt annyira, mint a búcsú pillanatában, amikor a New York-i lakásban köszöntek el egymástól. A bőröndök összepakolva álltak az ajtóban, a sárga taxi a ház előtt várakozott, hogy kivigye őket a kikötőbe. Marie is útra kész volt, bár kikísérni nem tudta őket, ki kellett nyitnia a divatszalonját. Valami erős amerikai parfüm illatát árasztotta, és Paulnak hirtelen egészen idegennek tűnt, mintha nem is az ő Marie-ja lett volna, akivel az utolsó közös éjszakájukon szenvedélyesen szerették egymást. Nemsokára újra találkozunk, suttogta Marie a fülébe. Paul válaszul csak megcsókolta, mert mit is mondhatott volna? Ki tudja, mikor láthatják viszont egymást? Hiszen Németország megállíthatatlanul halad a háború felé. És Paul jól tudta, mit jelent ez, mivel harcolt az előző nagy háborúban.

Letérdelt Kurti mellé a földre, hogy játsszon vele kicsit, mielőtt megebédelnek a hajó éttermében. Utána azt tervezte, hogy amennyiben Kurt nem lesz újra tengeribeteg, felfedezik együtt a hatalmas óceánjárót, később esetleg játszanak egy parti shuffleboardot. A fia volt minden, ami maradt neki, már most megmutatkozott, hogy jó mérnök lehet belőle, és – ha az égiek is úgy akarják – egy napon majd ő vezetheti tovább a gyárat. Marie tiszteletben tartotta Paul döntését, hogy Kurt Németországban maradjon, bár a kisfiú, akárcsak a testvérei, zsidó keveréknek számított ott. A látogatásuk során sem hozta fel ezt a témát, sőt amikor Kurt a hazautazásuk reggelén nyafogni kezdett, hogy a mamájánál akar maradni, Marie az ő bölcs és szelíd módján nyugtatta meg.

– És mi lenne Willivel, ha te itt maradnál?

A hatalmas zsemleszínű jószág tulajdonképpen Liesl kutyája volt, de egyben Kurt legkedvesebb játszópajtása is. Ez az érv megtette a hatását. A kisfiú rémült szemmel nézett fel az anyjára.

– Igazad van, Mama. Tényleg nem hagyhatom magára szegény Willit.

Paul tulajdonképpen meg is sértődhetett volna ezen, de nevetséges lett volna komolyan azt gondolnia, hogy egy kutya fontosabb a fiának, mint az apja. Kurt még kicsi ahhoz, hogy felfogja, milyen rosszuleshet az apjának egy effajta kijelentés.

A másodosztályon utazók éttermében vidám hangulat uralkodott, mindenki lelkesen dicsérte a hajó nyújtotta kényelmet, a tágas kabinokat, a finom ételeket. Ráadásul a Bremen nem egészen öt nap alatt teszi meg az utat Európáig. Csak egy francia óceánjáró gyorsabb nála állítólag, bár annak senki sem tudta a nevét. A pincér odakísérte Pault, Dodót és Kurtot egy asztalhoz, ahol már két középkorú hölgy ült, mellettük lesz a helyük a hajóút során. Bemutatkoztak egymásnak, a hölgyek – Ingeborg Hartmann és Eva Kühn – testvérek voltak, mindketten özvegyek, Hamburgban éltek, és a bátyjukat látogatták meg, aki évekkel korábban vándorolt ki Amerikába, és volt egy nagy farmja Wisconsinban.

– És a te neved Kurt? – kérdezte az idősebbik nővér, Ingeborg Hartmann széles mosollyal.

– Igen – bólintott a kisfiú. Megigézve bámulta a hölgy felső fogsorát, ami egy pillanatra elmozdult, és előreugrott.

– Nagyon helyes fiú vagy – mosolygott tovább Frau Hartmann. Nyilvánvalóan észre sem vette a kis malőrt a műfogsorával. – Tetszenél a két unokahúgunknak, ők tizenkét és tizenhárom évesek.

– Szeretik a versenyautókat?

– Azt nem tudom, de mindketten lovagolnak. És Lizzy, a nagyobbik már a traktort is vezetheti.

Ez láthatóan lenyűgözte Kurtot. Augsburg környékén is látott néha traktort a szántóföldeken, ő is szívesen kipróbálta volna, milyen lehet vezetni.

– Lovagolni én is tudok – közölte végül szűkszavúan.

– Nocsak! – szólalt meg most a fiatalabb nővér, Eva Kühn is, és érdeklődő pillantást vetett Paulra, aki a paradicsomlevesét kanalazta. – Bizonyára nagyobb birtoka van, Melzer úr, ha lovakat is tart, nemde?

Paul jól ismerte ezt a fürkésző tekintetet, amit egyedülálló hölgyek vetettek rá. Már az odaúton is feltűnt neki, hogy felkelti a nők érdeklődését, mivel feleség nélkül, a kisfiával és a felnőtt lányával utazik. A legkülönbözőbb korú hölgyek szólították meg, bókokkal halmozták el, hogy milyen helyesek a gyerekei, sokszor még flörtöltek is vele, és a táncesten, amelyen csak Dodo kedvéért vett részt, alig tudott szabadulni a hölgykoszorúból. Az ostrom csupán akkor hagyott alább, amikor Dodo nagy hangon odakiáltotta neki: „Milyen kár, hogy Mama nem lehet most itt velünk, ugye Papa? Nagyon élvezné ezt az estét.”

Paul csöppet sem haragudott ezért a lányára, sőt inkább mulattatta, mennyire bosszantják Dodót az apja körül legyeskedő nők. Ötvenévesen Paul még mindig jó karban volt, kifejezetten jól mutatott öltönyben, sűrű szőke hajában alig lehetett észrevenni az ősz szálakat.

Most, az ebédnél is rögtön beavatkozott Dodo, mielőtt az apja válaszolhatott volna a kíváncsiskodó kérdésre.

– A szüleimnek textilgyára van Augsburgban, asszonyom. Lovakat a nagynéném tart, bár már feladta a lótenyésztést, és nyugalomba vonult.

– Ó, milyen érdekes! – jegyezte meg Eva Kühn kedvesen, miközben a levesét kavargatta. – Gyerekkoromban magam is lovagoltam néha, mert a nagyapánk gazdálkodó volt, ő is tartott lovakat. Ah, milyen csodálatos nyarakat töltöttünk nála, nem igaz, Ingeborg?

A nővére tűnődő mosollyal az arcán bólogatott, majd megkérdezte, hogy a kedves mama is lovagol-e.

– Nem. Ő divattervező, főként estélyi ruhákat tervez.

– Milyen praktikus – fordult Paul felé Ingeborg Hartmann. – Maga szövetet gyárt, a felesége pedig ruhákat varr belőle. Ezt nevezem családi vállalkozásnak. – A hölgy finoman az ajkához nyomkodta a szalvétáját, majd az üres tányérba ejtette.

– Így van – felelte Paul. – Mi, augsburgiak takarékos, beosztó nép vagyunk. Ízlett a leves, asszonyom?

– Ó, hát, konzervből van. Friss hozzávalókból egészen más.

Kurt sem volt oda a levesért, mivel megszórták a tetejét petrezselyemmel, és nehéz volt úgy enni, hogy ne kerüljön a szájába az utált zöld fűszernövényből. A második fogásként felszolgált csirkeragut már jó étvággyal ette, csak egyszer súgta oda Dodónak, hogy otthon azért finomabb. Paul elégedetten mosolygott, és odatolta a fia elé a saját desszertjét is. A tejszínhabos csokoládékrém olyan pici adag volt, hogy egy pálinkáspohárba is belefért volna.

– Remélem, találkozunk ma este – mondta Eva Kühn az ebéd végén negédes mosollyal az ajkán. – Roppant érdekes előadást hirdettek meg a német lovagrendről.

Paul is látta a plakátot. A német lovagrend – a német szellemiség hittérítői Keleten, ez állt rajta. Az előadó bizonyos P. G. Breitenbach, akiről még sohasem hallott. Feltehetően a szokásos náci propagandaakciók egyike. Semmi kedve nem volt végighallgatni valami demagóg szöveget.

– Attól tartok, ki kell hagynom, nagyságos asszony – felelte Paul udvariasan. – Megígértem a fiamnak, hogy este kártyázunk.

– Ó, hát talán a kedves lánya átvállalhatná ön helyett. – Eva Kühn még nem adta fel a reményt, hogy szorosabb ismeretséget kössön Paullal.

– Papa kedves lányának megvannak a saját tervei ma estére, asszonyom – vágta rá Dodo határozottan. Azzal felállt, méltóságteljesen biccentett a meghökkent hölgyeknek, az apjára rávigyorgott, majd távozott.

Paul kapott az alkalmon, és Kurttal együtt gyorsan ő is elbúcsúzott.

A shuffleboardhoz Kurt talált magának partnert, egy tizenöt éves brémai fiút, így Paul csak leült, és figyelte a játékot. Kurt egész jól csinálta, nem sietett el semmit, szemmértékkel felmérte a távolságot, célzott, ellökte a korongot, és ha mégsem sikerült pontot szereznie, elgondolkodott, mi lehetett a hiba. Paulnak tetszett ez a hozzáállás. Kurt az iskolában is megmutatta, hogy összeszedetten tud koncentrálni a feladatokra, ha problémával szembesült, addig nem tágított, amíg rá nem jött az okára. A gimnáziumban csupa jó vagy kitűnő jegyet kapott. Főként a matematikában jeleskedett, tudásban jóval az osztálytársai előtt járt, ezt minden tanára megerősítette. Üröm az örömben csupán az volt, hogy Kurt nagyon meg tudta makacsolni magát. Többször is előfordult, hogy dühében, amiért szerinte igazságtalanul büntették meg, nem volt hajlandó aktívan részt venni az órákon. Olyankor összefont karral ült a helyén, és konokul hallgatott. Paul aggódott, hogy ez egyszer majd indokot ad arra, hogy a kitűnő tanulmányi eredményei dacára kitegyék a fiát a gimnáziumból. Hiszen az anyja zsidó származása miatt amúgy is kényes a helyzete.

Azután Paul gondolatai elkalandoztak, az elmúlt két hét történései jártak a fejében. Fájdalmas felismerés volt, milyen idegenné vált számára a nagyobbik fia, Leo. A zárkózott, bizonytalan fiúból, aki négy éve elhajózott Marie-val New Yorkba, komoly felnőtt férfi lett, megtalálta a hivatását és a saját lábára állt. Igazi amerikai volt már, amerikai ruhákat hordott, a haját is a legújabb New York-i divat szerint vágatta, könnyedén szóba elegyedett bárkivel az utcán, legyen az fehér, fekete vagy ázsiai. Zenei tehetsége, amit Paul hosszú éveken át leszólt és haszontalan időfecsérlésnek nevezett, meghozta a gyümölcsét, és azt immár a hivatásában kamatoztatta. Leo egy kis zenekart vezetett, rengeteg fellépésük volt, és emellett filmzenét is írt, amivel sok pénzt keresett. Állítása szerint a zavartalan munka érdekében bérelt magának egy kis apartmant, időnként ott töltötte az éjszakát is. A lakás persze elsősorban szerelmi fészekként szolgált, mert Leónak volt egy barátnője, egy Richy nevű táncosnő, akit csak futólag mutatott be az apjának mint az ő sweetheartját. Házasságot nem terveztek, amit Marie is furcsállott, Paul pedig úgy gondolta, nincs joga beleszólni ebbe.

Ambivalens érzései voltak a lánnyal kapcsolatban. Gyönyörű délvidéki típus volt, nádszálvékony, koromfekete hajú, sötét szemű, a tekintete mindig kihívóan villogott. Férfiként csodálta a lányt, Leo helyében valószínűleg ő is beleszeretett volna. Apaként azonban voltak aggályai, mert Richy éppoly nagyravágyó, amilyen szép. Jelenleg nem volt munkája, mivel feloszlott a tánccsoport, amelyhez tartozott. New Yorkban gyakran előfordult az ilyesmi, mivel sok kis magántársulat működött, amely önerőből, állami támogatás nélkül tartotta fenn magát. Ha pedig csődbe mentek, a művészek utcára kerültek, kereshettek maguknak új helyet. Richy folyton válogatásokra járt, érzékeny volt és ingerült, ami León csapódott le.

És Dodón. Az ikrek kezdetben nagyon örültek egymásnak, a viszontlátásnak, de ez aztán megváltozott, és erről kétségkívül Richy tehetett. Hogy pontosan mi történt, azt sem Paul, sem Marie nem tudta meg, mindenesetre Dodo nem jött ki Richyvel, és Leo végül a barátnője mellé állt a testvérével szemben. Dodónak ez annyira fájt, hogy megszakított minden kapcsolatot Leóval. Az utolsó napokat Marie divatszalonjában töltötte, néhányszor találkozott Walter Ginsberggel is, aki nagyon örült, hogy újra látja, és teljes mértékben osztotta Dodo véleményét Richyről. Akárcsak Marie, Walter is próbálta győzködni Dodót, hogy kérvényezze az amerikai állampolgárságot, és az Államokban tanuljon tovább. Dodo azonban nemet mondott. Németországban akart maradni, remélte, hogy felveszik a müncheni műszaki egyetem repülőmérnöki szakára. Már kapcsolatba is lépett Willy Messerschmitt-tel, akinél Augsburgban gyakornokoskodott, a férfi megígérte, hogy szól egy jó szót az érdekében.

– Tudod te, miféle repülőgépeket gyártanak Németországban? – háborgott Marie. – Vadászrepülőket a háborúhoz.

Dodo azonban megmakacsolta magát. Persze, elsősorban hadászati célra terveznek gépeket, ez igaz. De utasszállítókat és sportrepülőket is.

– Más országokban sincs ez másként, mint Németországban. Ne mondd nekem, hogy Amerikában nem gyártanak vadászgépeket!

Paul örült ugyan, hogy Dodo hazajön vele és Kurttal Augsburgba, ám tartott tőle, hogy végül majd mégis Amerika mellett dönt, mert nyilván Willy Messerschmitt keze sem ér el olyan messzire, hogy egy zsidó származású fiatal lányt bejuttasson az egyetemre. Még ha Dodo külsőre az árja német női ideált testesítette is meg: szőke haj, kék szem, ráadásul vékony testalkatával, rövidre nyírt göndör fürtjeivel akár még fiúnak is elment. Ám bizonyára nem sok időbe telik, és a lányát is el fogja veszíteni, ő is elmegy Amerikába.

Keserű felismerés, de nem lehet tagadni: az ikreknek nincs jövőjük a hazájukban. A nácik szétszakították a családját, elvették tőle imádott feleségét, elűzik a gyerekeit. Mi marad még neki? Minek tér vissza egyáltalán Augsburgba?

De persze tudta, miért. A gyár miatt, az apai öröksége miatt. Meg egy maroknyi szeretett ember miatt, aki otthon vár rá. És természetesen Kurt miatt, aki minden reménysége.

– Háromszor én nyertem! – szakította ki Pault a borús gondolataiból Kurt harsány hangja. – Martin csak kétszer, pedig idősebb nálam. Megmutathatom neki az új autóimat, Papa?

Milyen gondtalanok a gyerekek, gondolta Paul. Játszanak, versengenek, a pillanatnak élnek. Példát kellene vennem róluk, és abbahagyni az örökös rágódást. Úgy kell elfogadni a dolgokat, ahogy jönnek, megküzdeni a mindennapokkal, megoldani a problémákat, és folytatni tovább. Mindig tovább és tovább. Amíg csak az erőm tart.

– Persze hogy megmutathatod, Kurt. De előbb kérdezze meg a szüleit, hogy veled mehet-e.

– Igen, Papa.

Martin lelkes játszópajtásnak bizonyult, megcsodálta Kurt autóit, és készségesen ellátta a benzinkutas szerepét. Paul egy darabig elnézte a két fiút, aztán hirtelen úgy érezte, kell egy kis friss levegő. Különben is meg akarta keresni Dodót. A fedélzeten talált rá, egy csapatnyi fiatallal beszélgetett. Úgy tűnt, remekül megértik egymást, nevetgéltek. Dodo vidám kacagása kihallatszott a többieké közül. Paul odaintett a lányának, majd a hajókorláthoz sétált, arcát a szélbe tartotta, mélyen beszívta a sós tengeri levegőt. Tiszta volt az ég, csupán egy-egy finom felhőfoszlány úszott tova néha, erősen tűzött az áprilisi nap. Csillogva táncoltak a napsugarak a zöldeskék hullámokon, a hajópadló finoman vibrált Paul talpa alatt a hatalmas óceánjáró gyomrában dolgozó gépek egyenletes morajlásától, és hirtelen elfogta a csodálat a modern technika e mesterművétől, amely magányosan szelte a végtelen vizet Európa felé.

– Így igaz – ütötte meg a fülét egy férfihang. – Ősidők óta élnek németek Kelet-Európában. Ezért aztán teljesen helyénvaló és jogos a Führer követelése, hogy elvegyék a kikötői jogokat a lengyelektől, és Danzig Szabad Várost újra visszacsatolják a Német Birodalomhoz…

Ez vagy a Breitenbach lehet, aki ma este előadást tart, vagy egy hasonló nézeteket valló fanatikus, gondolta Paul. Feltűnés nélkül körülnézett, észre is vette az asztalszomszédaikat, Ingeborg Hartmannt és a húgát két férfi társaságában.

– Lengyelországban gyönyörű a táj – jegyezte meg Eva Kühn. – Az elmúlt évben jártunk ott egy ismerősünk birtokán.

– Hogyne – felelte udvariasan az egyik férfi –, valóban szép vidék. És a lengyelek sem rossz emberek. Csakhogy sajnos tele van az ország zsidókkal, nagyságos asszony. Tragikus. Ők irányítanak mindent, a kereskedelmet, a pénzügyi szektort, és persze a kormányzatban is ott ülnek.

– Ó, valóban? Ezt nem is tudtam…

– Nos, igen. Nálunk hála istennek a Führer már gondoskodott róla, hogy megszabaduljunk a zsidóság mesterkedéseitől. De az olyan országokban, mint a lengyeleké vagy a magyaroké, még alapos tisztogatást kellene végezni.

Paul jól ismerte az effajta szólamokat, amelyeket már nyilvánosan hirdettek mindenütt, és jobb volt nem szólni semmit, úgyis hiábavalónak bizonyult minden ellenérv.

– Ah, igen – sóhajtott fel Ingeborg Hartmann –, a zsidók a mi keresztünk, csak bajt hoznak ránk. Bár… vannak azért rendes zsidók is, ugye, Eva? Az öreg tanárod például, aki lelkesen ment a nagy háborúba a császárért és a hazáért, aztán fél lábbal tért vissza…

– Ezek ritka kivételek – vágott a szavába az egyik férfi. – Ami a zsidókérdést illeti, nem adhatjuk át magunkat semmiféle szentimentalizmusnak. Nincsenek jó vagy rossz zsidók. A zsidó az zsidó. És ki kell űzni őket Európából.

– Igaza van – szólalt meg Eva Kühn. – Apánk annak idején pénzt kért kölcsön egy zsidó bankártól. És képzelje el, amikor nem tudta fizetni a részleteket, a zsidó elvette a házát!

– Na, látja, nagyságos asszony! Ilyenek ezek a zsidók. Mind nyerészkedő uzsorás.

– Ó, annyira várjuk már az előadását, Breitenbach úr.

Paul sarkon fordult, és átment a fedélzet túloldalára. Egy darabig nyugtalanul járkált fel-alá, aztán nézte kicsit a shuffleboard játékot, és közben érezte, ahogy súlyos lepelként borul rá a reménytelenség.

Miért nem ment oda, és mondott ellen ezeknek az embereknek? Miért nem állt ki egyenesen, őszintén a véleménye mellett? Miért hallgatott gyáván?

Félelemből. Féltette a fiát. A gyárát. Mindenkit, akit szeretett.

Éjszakára viharossá vált a tenger, Paul hajnalig heves rosszulléttel küzdött, pedig idefelé nem volt tengeribeteg.

2.

1939 augusztusa

A mai nap is jó forrónak ígérkezett. A kertész Christian még kora reggel alaposan megöntözte a fuksziákat és a petúniákat a villa előtti kerek virágágyásban. A park szép zöld pázsitja is megszenvedte a hőséget, sok helyen kiégett, megsárgult a fű. Szürke szmogfelhő borult a város fölé, északi irányba nézve, ahol a MAN gyár telephelye volt, pedig szinte feketéllett az ég.

A villa konyhájában a nagy faasztal körül ült a személyzet, éppen tízóraiztak. Körbejárt a kávéskanna, friss zsemlét ettek felvágottal vagy sonkával. A Fanny Brunnenmayer ölében ülő hároméves Annemarie-nak csupa lekvár volt a szájacskája.

– Jesszus, vigyázzon! – szólt oda Liesl a szakácsnénak. – Mindjárt összekeni a kötényét is.

Fanny Brunnenmayer, aki már „aggkori kikötményes volt”, ahogy ő nevezte tréfásan, továbbra is a konyhában töltötte minden idejét. Két nagy párnával kényelmes ülőhelyet alakítottak ki neki, a szék elé egy zsámolyt helyeztek, hogy feltehesse a fájós lábát. Erről a „trónról” irányította a történéseket a konyhában, és soha nem rejtette véka alá a véleményét, ha nem tetszett neki valami.

– Annyi baj legyen, fő, hogy ízlik a leánykának – felelte Fanny Brunnenmayer mosolyogva, de azért megtörölte egy szalvétával a kicsi száját. – Már egy fél zsemlét megevett eperlekvárral. Hiába, a mi Annemarie-nk tudja, mi a jó.

Liesl és Christian kislánya szőke hajú, törékeny gyermek volt, hatalmas kék szemét az apjától örökölte. Az elálló fülét hála istennek nem, viszont ugyanolyan félénk természet volt, mint a papája. A szülein, a nagyanyján és Fanny Brunnenmayeren kívül nem ment oda senkihez, sőt ha a postás vagy egy szállító jött be a konyhába, ijedten bújt el a szakácsné biztonságot nyújtó, széles háta mögé. A kutyát, Willit viszont imádta.

A zsemleszínű jószág délelőttönként, amikor Kurt iskolában volt, többnyire beszökött a konyhába, a hároméves kislány és a hatalmas kutya ilyenkor nagy egyetértésben kuporgott az asztal alatt, kekszet vagy kenyeret majszolva.

Auguste fújtatva tért vissza, a köténye csücskével letörölgette a verejtéket a homlokáról, és gyorsan kivett magának egy zsemlét a kosárból.

– Nem fogjátok elhinni, mit akart már megint Alicia nagysága! – csóválta meg a fejét. – A prémmel bélelt fehér bokacsizmát akarta mindenáron. Pont ma, amikor ekkora a hőség. Órákig kellett keresgélnem azt a vacak csizmát, mert a nagysága attól tartott, ellophatta valaki.

– Ó, te jó ég! – kiáltott fel Hanna. – A szattyánbőr csizmára gondolsz, amelyik a sok apró gombbal záródik?

– Pontosan – bólogatott Auguste a kávéját szürcsölve.

– Dehát azt már két éve a népjóléti egyletnek adományoztuk – sóhajtott fel Hanna. – Nem emlékszel?

– Persze hogy emlékszem – fújtatott Auguste. – De a nagyságának ezt nem mondhattam meg, mivel ő nem emlékszik semmire, és azt mondta volna, hogy hazudok. Nyújtsa már ide a tálat a füstölt sonkával, Humbert!

– Mindenkinek egy szelet jár – szólt rá Fanny Brunnenmayer, amikor Auguste két sonkát vett ki a villájával.

– Jól van na – mordult fel Auguste. – Véletlenül kettő került a villára.

– Csak mondom, mert tegnap se jutott semmi Christiannak, aki mindig utolsónak jön be enni – erősködött a szakácsné.

– Biztos megint a Willi lopkodott – mondta Auguste ártatlan képpel.

– Ó, szegény Alicia nagysága tényleg nincs valami jól! – sóhajtott fel Else. – Nagyon furcsa dolgokat mond néha. Tegnap is azt meséli nekem, hogy eltört a főütőér a térdében. Hát ilyet! Azt se tudtam, mit feleljek erre.

Sajnos nem lehetett nem észrevenni, hogy Alicia Melzer, aki az elmúlt évben még jó egészségben ünnepelte a nyolcvanadik születésnapját, az utóbbi időben nagyon furcsán viselkedik. Egyre gyakrabban utasította Hannát vagy Augustét, hogy keressenek elő neki különböző tárgyakat, kalapokat, ruhákat, amelyekre nem is volt szüksége, ráadásul többnyire már jótékony célra elajándékozták őket. Pár napja például alaposan lehordta Augustét, amiért „elhányta” a hímzett zsebkendőt, amit a fia keresztelőjén használt. A korábban mindig finom, választékos beszédmódja is megváltozott. Humbert megdöbbenéssel hallotta valamelyik nap, amint a nagysága a „hájpacni” kifejezéssel illette a lányát.

– Legjobb, ha nem is válaszolunk semmit – tanácsolta most Humbert. – Megtesszük, amit kér, nyugodtak, kedvesek maradunk, ha makacsul ragaszkodik valamihez, és megpróbáljuk elterelni a figyelmét. Semmi esetre sem szabad ellenkezni vele…

– Maga persze könnyen beszél – csattant fel Auguste. – Nincs vele sok dolga. De én meg Hanna, mi isszuk meg a levét mindennek.

– Ó, szerintem nem olyan szörnyű ez – mondta Hanna. – A nagysága kicsit furcsa, de az ő korában már nem meglepő.

– Ah, a jó lélek Hanna! – gúnyolódott Auguste, majd jókorát harapott a sonkás zsemléjéből. – Egy nap még birodalmi érdemrendet kapsz a birkatürelmedért meg az engedelmességedért.

A kis Annemarie kapálódzni kezdett, majd lecsúszott a szakácsné öléből, és eltűnt az asztal alatt. Willi már farkcsóválva várta a kis barátját, és boldogan majszolta a fél vajas zsemlét, amit a kislány megosztott vele.

– Ez a gyerek folyton a kutyával csúszik-mászik – morgott Auguste. – Hullik a szőre, és talán még bolhás is.

– Jaj, hagyd már ezt, anya! – mondta Liesl. – Amint hazajön Kurt az iskolából, úgysem látjuk többé Willit.

Hanna töltött még egy kis tejeskávét mindenkinek, és sajnálkozott, hogy szegény Kurtinak annyit kell a szobájában gubbasztani.

– Ez nem normális, hogy ilyen sokat kell tanulnia. Pont nyáron, amikor kint rohangálhatna a parkban.

– Nemsokára itt a vakáció – szólt közbe Humbert. – Akkor vége a magolásnak.

– Az anyja hiányzik a fiúnak – szögezte le Fanny Brunnenmayer. – És amióta New Yorkban járt az úrral meg Dodo kisasszonnyal, csak még jobban bánkódik. Nem állapot ez, hogy a család egyik fele itt, a másik meg odaát Amerikában. Dehát nincs mit tenni. Az istenverte nácik elüldözik a zsidókat az országból.

– Ne szidja már folyton a nácikat, szakácsné! – háborgott Else. – Persze nem szép, amit a zsidókkal tesznek, de erről a Führer nem tehet. A Himmler, az tehet róla. Meg Goebbels, aki folyton-folyvást a zsidók ellen uszít. De a Führerünkre nem hagyok rosszat mondani.

– Csak mert belenéztél a szép kék szemébe – gúnyolódott Fanny Brunnenmayer –, most azt képzeled, ő az Atyaúristen meg a Jézus Krisztus egy személyben. Öregasszony létedre, hogy lehetsz ilyen ostoba? Így meg tud vezetni egy férfi?

Else hallani sem akart ilyesmit, ő ott állt két éve az utcán, amikor a Führer áthajtott a kíséretével Augsburgon.

– Maga erről nem tud semmit. Én láttam őt, két méterre sem volt tőlem, amikor elhaladt a kocsija előttem. Nyitott autóban ült, egyenesen a szemébe néztem. Ebben az emberben nincs semmi rossz, ő különleges, egy kiválasztott. Erre meg mernék esküdni.

– Ne izgasd már fel magad ennyire, Else! – szólt közbe Auguste is. – Különlegesnek különleges a Hitler, az biztos. Az is igaz, hogy sokat tett az országért. Nincsenek már munkanélküliek az utcán. Maxl olyan jól keres a kertészettel, hogy három embert is fel kellett vegyen. És az úr textilgyára is egyre jobban megy.

Else elégedetten bólogatott, a többiek nem szóltak semmit. Igaz, hogy fellendült a gazdaság, az üzletek tele voltak áruval, az emberek újra megengedhették maguknak, hogy vásároljanak, aki pedig dolgozni akart, az talált is munkát. A MAN gyárba, ahol motorokat és nagygépeket gyártottak, mindig kerestek embert, és a Bajor Repülőgépgyárba is több száz munkást vettek fel, nőket is. A legszegényebbekről a népjóléti egylet gondoskodott, harsogó plakátjaik büszkén hirdették, hogy Németországban senkinek nem kell éheznie.

De sem Hanna, sem Humbert nem dőlt be a náci propagandának. Hanna ritkán mondta ki a véleményét erről, nem olyan ember volt, aki megnyílt mások előtt. De nem tetszett neki a nácik nagyhangúsága, és bántotta, hogy megvetően beszélnek az egyházról. Humbert ezzel szemben, aki mindennap elolvasta az újságot, állandóan fennhangon bizonygatta, hogy Hitler háborúra készül, és akkor ugyanaz lesz, mint annak idején Verdunnél. Azt nem fejtette ki, pontosan mit ért ezalatt, de mind tudták, hogy Humbert borzalmas dolgokat élt át a nagy háborúban, és majdnem beleőrült.

– Na, most már fejezzük be a kávézást! – vetett véget a vitának Liesl, nem szerette az effajta beszédet. – Neki kell látnom a kalácsnak, és a húst sem paníroztam még be az ebédhez.

– Nem szép dolog sürgetni anyádat – mordult fel Auguste. – Alig volt időm megenni egy zsemlét, máris kikergetsz?

– Sajnálom, anya – mondta Liesl bűntudatos arccal. – De még estére is elő kell készülnöm, mert Klippstein úr jön a feleségével látogatóba.

Auguste erről még nem is tudott, és máris dúlt-fúlt.

– Már megint! Mióta jönnek ezek kéthetente a villába? Azelőtt jó, ha két hónapban egyszer megjelentek, már az is túl gyakori volt. Na, remek. Most szolgálhatjuk ki Gertie nagyságos asszonyt, hallgathatjuk a pimaszságait. Régen itt ült velünk a konyhában, most meg játssza a nagyságát, parancsolgat. Még csak az hiányzik, hogy pukedlizni kelljen előtte.

Gertie, aki most már Gertraut von Klippsteinnak nevezte magát, komorna volt a villában, mielőtt „felfelé házasodott” – ahogy Auguste szerette mondani –, és Ernst von Klippstein felesége lett. Von Klippstein egy ideig a Melzer textilgyár társtulajdonosa volt, később feleségül vette Tilly Bräuert, és Münchenbe költöztek. A házasságuk nem volt hosszú életű, elváltak, Tilly azóta már dr. Jonathan Kortner felesége, Ernst von Klippstein pedig, aki évek óta a náci párt elkötelezett híve, a szőke Gertie mellett találta meg a boldogságot.

– Már kora reggel előkészítettem a vendégszobát – jelentette Hanna. – Két éjszakát maradnak, aztán mennek vissza Münchenbe.

– Az úr sem örül ezeknek a látogatásoknak – mondta Humbert, miközben felállt, és odavitte Hannának a mosogatóhoz a bögréket és a tányérokat. – Úgy hallottam, ez a Klippstein folyton a gyárban szimatol, belenéz a könyvelésbe, utasításokat ad a gyártásra vonatkozóan.

– Megteheti? – kérdezte Auguste bosszúsan. – A nagyságos úr a gyár tulajdonosa. Senki nem írhatja elő neki, mit hogyan csináljon.

Humbert lesöpört két morzsát a nadrágjáról, és felvette az egyenruhája zakóját.

– Pontosan nem tudom megmondani – mondta vontatott hangon. – De azt hiszem, Ernst von Klippsteinnak az a feladata, hogy végiglátogassa a gyárakat, üzemeket, és ellenőrizze, minden rendben megy-e.

– Annak néz utána, hogy a náci elveknek megfelelően vezetik-e a gyárakat – szólalt meg most Fanny Brunnenmayer, akinek soha nem kerülte el a figyelmét, mi folyik a villában és a gyárban. – És pont ezért kénytelen az úr szépen, udvariasan bánni vele, még ha nehezére esik is.

– Rettenetes – sóhajtott fel Auguste. – Ezért játssza meg magát előttünk az a buta liba. Briliánsgyűrű minden ujján, divatos ruhák, kosztümök, a cipői meg egy vagyonba kerülhettek. Mennyi pénz van erre a nőszemélyre aggatva! És egyre kövérebb, a melle majd szétfeszíti a blúzát…

– Na, ezt pont te mondod, Auguste? – jegyezte meg gúnyosan Else.

– Lapos mellű aztán tényleg soha nem voltam – húzta ki magát büszkén Auguste. Közben megvető pillantással végigmérte Elsét. Az öregecske szobalánynak fiatalabb korában sem nagyon domborodott a melle, most meg aztán olyan lapos volt, mint a deszka.

Odafentről csengettek. Ez Augusténak szólt, Elisabeth nagysága hívatta az új szárnyba. Hanna tollseprűvel, vödörrel, felmosóronggyal felszerelkezve indult a szivarszobába, alaposan ki kell takarítani, mert vacsora után biztosan visszavonulnak oda az urak. Humbert is elsietett, hogy leszedje a reggeliről maradt tányérokat, csészéket, és megterítsen az ebédhez. Liesl kicsalogatta az asztal alól a kicsi lányát, megtörölgette a kezét, a karjába kapta, és odament vele az ablakhoz.

– A te papád hol marad már megint ilyen sokáig? – nézett a kislányra. – Annyira el van foglalva a parkkal meg a virágágyásokkal, hogy megfeledkezett a reggeliről.

– Papa. Virág. Pittu… – gügyögött a kislány.

– Petúniát akartál mondani, igaz? – nevetett Liesl.

– Peta… peten… – próbálkozott tovább Annemarie.

Liesl közben észrevette a férjét a lovak karámjánál, integetni kezdett neki, hogy jöjjön végre.

– Úgy látom, Fritz átvitt két kancát a csikóival a másik karámba, Christian persze azonnal ment segíteni – csóválta meg a fejét. – Ő már csak ilyen jótét lélek.

Egy ideje Auguste legkisebb fia, Fritz gondozta a trakehneni lovakat, a nemes állatokat még Elvira von Maydorn hozta magával néhány éve Pomerániából. Kedvence és büszkesége, a csődör Dzsingisz kán az öreg hölgy nagy bánatára az elmúlt évben elpusztult, kólikás lett, nem lehetett segíteni rajta. Az állatorvos sem tudott tenni semmit. Ezután Elvira, aki amúgy is erős hátfájdalmaktól szenvedett, úgy döntött, imádott lovait Fritz Bliefertre bízza. És ő volt erre a legmegfelelőbb ember. Fritz gyerekkora óta bele volt bolondulva a lovakba, minden szabad percét az istállóban töltötte. Az iskolát már befejezte, a bátyja házában lakott, bár inkább az istállóban, mivel kora hajnaltól késő estig nem tágított szeretett lovai mellől.

– Add csak ide a keverőtálat meg a nagy fakanalat! – szólalt meg Liesl háta mögött Fanny Brunnenmayer. – Elkezdem kikeverni a vajat a tésztához, a tojást, lisztet, cukrot, felfuttatott élesztőt is idekészítheted nekem.

Liesl vetett még egy utolsó pillantást a karám felé, hogy lássa, Christian észrevette-e az integetését. Úgy tűnt, igen, mert elindult a villa felé. Liesl ekkor becsukta az ablakot, és letette a kis Annemarie-t a földre.

– Nem lesz túl fárasztó a kevergetés? – fordult aztán a szakácsnéhoz.

– Amíg nem a lábammal kell kevernem, addig nincs baj. A karomban még van elég erő. Mégiscsak ötven éven át emelgettem a lábosokat, serpenyőket.

Miközben Fanny Brunnenmayer serényen kevergette a vajat, Liesl a panírozás előtt kiklopfolta, besózta, megszórta liszttel a hússzeleteket. A kis Annemarie megint bebújt az asztal alá, odakuporodott Willi mellé.

– Tudja – szólalt meg Liesl, miután egy ideje szótlanul tették a dolgukat –, Christiannak támadt egy ötlete. De előbb meg akartam kérdezni, maga mit szól hozzá.

– Kérdezz csak! – mondta Fanny Brunnenmayer, majd jól rácsapott a fakanállal egy vajcsomóra, ami nem akart szépen elkeveredni.

Liesl nagy levegőt vett, bátorságot gyűjtött, mivel úgy érezte, Christian javaslata nem egészen helyénvaló.

– Szóval az van… Christian, vagyis mi ketten… Christian meg én szeretnénk még egy gyereket. Jó lenne egy kisfiú is, ezt mondta Christian…

– Még egy gyerek? – vágott közbe nem túl lelkesen Fanny Brunnenmayer. – Hogy bírnád két gyerekkel, te lány? Nem tudnád ellátni a feladataidat a konyhában.

– Ó, dehogynem, menni fog – söpörte félre a kifogást Liesl, miközben szorgosan dolgozott tovább, a felvert tojásba mártogatta a hússzeleteket. – Csak az a baj, ami az első gyereknél is. Szorgalmasan ügyködünk rajta, de nem akar összejönni.

Fanny Brunnenmayer erre felvonta a szemöldökét. Szerette Lieslt, körültekintően választotta ki és készítette fel arra, hogy átvegye a helyét a villa szakácsnéjaként, de a házasélete részleteiről nem igazán akart tudni. Egyrészt semmi köze hozzá, másrészt úgysem lenne képes tanácsot adni. Soha nem ment férjhez, mit sem tudott a házasságról.

– Christian nemrég megemlítette, hogy talán levegőváltozásra lenne szükségem – folytatta Liesl. – Egy hét fent a hegyekben, egy kis fogadóban, ami nem túl drága. A Maxl adott is neki egy címet…

Fanny Brunnenmayer abbahagyta a kevergetést, és a tojásokért nyúlt, amiket Liesl készített oda neki.

– Szóval erre megy ki a játék – mondta somolyogva. – Arra vagy kíváncsi, boldogulunk-e nélkületek egy teljes héten át. Most erre mit mondjak? Nem lesz könnyű, de majdcsak megoldjuk.

– Azt gondoltam, Hanna és Auguste is a keze alá dolgozhat – vetette fel Liesl tétován. – De ha mindennap félresikerül az ebéd, aztán még vendégek is jönnek… nem is tudom, talán mégsem kellene elmennünk.

A szakácsné óvatosan beleütött három tojást a felhabosított vajba, elkeverte, mielőtt hozzáadta a cukrot is.

– Na, hallgass ide, te lány! – szólalt meg aztán. – Amíg van szemem, hogy lássak, és szám, hogy beszéljek, addig mindig sikerülni fog az étel a konyhámban. Szóval, azt mondom, menj csak el nyugodtan Christiannal a hegyekbe. De előbb persze meg kell beszélnetek az urakkal, engedélyt kell kérni tőlük.

– Magától értetődik – bólintott Liesl megkönnyebbülve.

– Rád fér egy kis pihenés. – Fanny Brunnenmayer a lisztet is hozzákeverte a tésztához. – Én soha nem mentem szabadságra, legfeljebb pár szabadnapom volt néha, de többnyire akkor is a villában maradtam, nem tudtam, hová mehetnék. Rokonaim nincsenek, és egy szál magamban elutazni valami idegen helyre, az nem nekem való…

Nyílt a személyzeti bejáró ajtaja, Christian lépett be a konyhába. Csupa por volt a ruhája. Kérdő tekintettel Lieslre nézett, és amikor a felesége mosolyogva bólintott, felragyogott a szeme.

– Hol van az én kicsi kincsem? – lesett be aztán az asztal alá. – Na, gyere a papához, kislány! Repülünk egyet.

Annemarie erre azonnal előrontott az asztal alól, és örömében sikongatva szaladt az apjához.

– Repülünk, Papa.

– De ne itt a konyhában! – szólt rájuk gyorsan Liesl, mert Christian már fel is kapta a kislányát, hogy megpörgesse. – Az összes por rászáll a húsra.

Christian engedelmesen kivitte a kicsit az udvarra, ahonnan hamarosan kacagás és ujjongás hallatszott be a konyhába. Pár perc elteltével jöttek is vissza, Christian a lányával az ölében leült az asztalhoz, ahová Liesl már odakészített neki egy bögre tejeskávét, hozzá a két megmaradt zsemlét, vajat és sonkát.

– Jó étvágyat! – mondta. – És holnap pontosan gyere tízóraizni, nem tudok mindig félretenni neked valamit.

Christian bólintott, majd nekilátott megvajazni az egyik félbevágott zsemlét, ami nehezen ment, mert a kislánya folyton izgett-mozgott az ölében, hadonászott a karjával.

– Hallom, nemsokára szabadságra mentek – szólalt meg Fanny Brunnenmayer.

Odanyújtotta a tálat a bekevert tésztával Lieslnek, aki letakarta egy tiszta konyharuhával, és félretette kelni a konyhaszekrényre. Azután leakasztotta a kampóról a nagy serpenyőt, felszította a tüzet a tűzhelyben, mire szinte elviselhetetlen lett a hőség az amúgy is meleg konyhában. Fanny Brunnenmayer kézzel-lábbal tiltakozott, amikor Elisabeth nagysága modern gáztűzhelyre akarta lecserélni a régi fatüzelésűt. „Ameddig én itt vagyok, marad az én régi jó tűzhelyem is. Ha majd lábbal előre visznek ki a házból, hozhatjátok azt a büdös, mérgező sparheltet.”

– Ha maga is beleegyezik, Frau Brunnenmayer – mondta Christian, és megint gyors pillantást váltott Liesllel –, akkor szívesen elmennénk egyszer a hegyekbe. Annemarie is láthatná legalább, milyen szép vidék a szülőhazája.

– Felőlem aztán mehettek nyugodtan. – Fanny Brunnenmayer előhúzott egy nagy zsebkendőt a köténye zsebéből, és megtörölgette a homlokát. – Mikor indulnátok?

– Kora ősszel – szólt közbe vidáman Liesl. – Akkor nincs olyan sok tennivaló a parkban Christian szerint. Később már ültetni kell, akkor nem mehetünk.

Christian a térdén lovagoltatta a kislányát, és buzgón bólogatott. Aztán hirtelen eszébe jutott valami, belenyúlt a nadrágzsebébe, előhúzott egy gyűrött papírt, és az asztalra hajította.

– Erről majdnem megfeledkeztem. Tegnap jött, de Humbert csak ma reggel nyomta a kezembe. Én meg rögtön zsebre vágtam.

– És mi ez? – kérdezte Liesl, miután kihozta a kamrából a zsírosbödönt, és egy jó nagy kanál zsírt tett a serpenyőbe. – Csak nem valami számla? Annemarie új kiságyát már kifizettük.

– Nem számla, egy nyavalyás behívó a hadseregtől – felelt Christian bizonytalanul. – Biztos megint csak valami hadgyakorlat lesz. Hétfőn kell jelentkeznem.

– Hadgyakorlat? És mit kell gyakorolni? – kérdezte Fanny Brunnenmayer.

– Talán új fegyverek használatára akarnak megtanítani minket. Ha esetleg háború törne ki valamikor…

Liesl erre villámgyorsan hátrafordult a tűzhely mellől, és rémült szemmel meredt Christianra.

– Nem kell aggódnod – mosolyodott el a férje. – Legfeljebb két hét lesz. Bőven itthon leszek, mire elutazunk.

Aztán gyorsan a kislánya után kapott, aki majdnem lebukfencezett a térdéről.

3.

Várd csak ki a végét!, gondolta Henni dühösen. Egy nap majd elkaplak, és megfizetsz mindazért, amit velünk teszel.

Szánakozva figyelte Paul bácsikáját, aki minden diplomáciai érzékét bevetve próbálta kivédeni Ernst von Klippstein támadásait. Nem sok eséllyel, mivel Klippstein a gazdasági kamara tisztviselője volt, és ebben a minőségében rendszeresen látogatta a gyárakat, üzemeket, hogy „segítő kezet nyújtson a vezetőségnek”. A valóságban csupán a náci rezsimhez való lojalitást vizsgálta, aljas spicli volt, és ezért halálosan veszélyes.

– Nézzük akkor a következő pontot! – mondta Klippstein éppen, az előtte fekvő listáját tanulmányozva. Előzőleg már végigjárta Paullal a gyárcsarnokokat, mindenhol körülszimatolt, beszélt a csoportvezetőkkel és a munkásokkal, belenézett a könyvelésbe. – Úgy vélem, tovább kell csökkentened a nyomott mintás pamutanyagok gyártását, ehelyett inkább a sűrű szövésű, durva vászonra kell átállni.

Paulnak arcizma sem rezdült, nem árulta el, mit gondol erről a javaslatról, amit nem először hallott. Vastag, tartós anyag kell nekik, amiből hátizsákokat és más katonai felszerelést lehet gyártani, erről van szó.

– Kár volna éppen most leállni a gyártással, amikor szinte elkapkodják a nyomott mintás pamutszövetet, olyan nagy rá a kereslet.

– Meglehet, Paul – felelte Klippstein közönyösen. – De nem az egyéni megrendelők élveznek most prioritást. Ha továbbra is elegendő nyersanyagot akarsz kapni, jobban teszed, ha elsősorban az állami megrendelésekre koncentrálsz.

– Dehát már így is azt tesszük – sietett a bácsikája segítségére Henni. – Túlnyomórészt egyenruhához való anyagot gyártunk a hadseregnek, a termelés csekély része teszi ki a ruhaipari vállalatok megrendeléseit. A német nőkre is gondolnunk kell, ők is csinosan és divatosan akarnak öltözni.

Klippstein szokása szerint ignorálta Henni hozzászólását. Ilyenkor általában elmélyülten lapozgatott a jegyzeteiben vagy kávét töltött magának, amíg a lány beszélt, azután anélkül, hogy reagált volna a mondottakra, ott folytatta, ahol abbahagyta. Henni gyűlölte ezért. Ernst von Klippstein világképében a nőnek otthon volt a helye, ő az, aki gyerekeket szül, meleg otthont teremt a férjének. Az, hogy Henriette Bräuer éppolyan kompetens lehet a gyár ügyeiben, mint a nagybátyja, Paul, elképzelhetetlen volt Klippi számára – ahogy Henni anyja nevezte mindig.

Ezúttal sem kívánt válaszolni Henni közbevetésére, Paulhoz fordult.

– Tizennégy napon belül várom a döntésedet.

Egyszerűen pisztolyt szegez Paul bácsi fejéhez ez az aljas zsaroló! Henni legszívesebben az arcába löttyintette volna a kávéját. Persze nem tette, ostobaság lett volna. De már attól megkönnyebbült kicsit, hogy elképzelte.

– Egyébként, ha már itt tartunk, van még valami – folytatta ez a kiállhatatlan ember. – Úgy látom, hosszú távon nem gazdaságos párhuzamosan működtetni a fonó- és a szövőrészleget. A textilnyomó részlegről nem is beszélve, azt máris bezárhatod.

Hát persze, dohogott magában Henni. Az egyenruhák anyagára nem kell szép színes mintát nyomni. Elég ha csúf szürke. És hogy mi lesz az ott dolgozó munkásokkal, az természetesen nem érdekli.

– Ezzel csak az a probléma – vetette ellen Paul –, hogy ha leállítom a gyártást a fonórészlegen, akkor máshonnan kell beszereznem a fonalat. És ettől még nem növekedik a termelés a szövőrészlegen, mert ahhoz nincs elég gépünk.

– Fonalat szerezhetek neked én – mosolygott Klippstein. – A régi fonógépeket pedig leselejtezheted, amúgy is elavultak már, helyettük mechanikus szövőszékeket állíthatsz be. A fonalra majd kialkudjuk az árat, természetesen megkapod hozzá a támogatásomat. Fontold meg a javaslatomat, úgy vélem, ígéretes előrelépés lenne a gyárnak!

– A gyűrűsfonógépeink még mindig kitűnően működnek, az egész országban nincs jobb ezeknél – szólt közbe ismét Henni merészen. – Kár volna leállítani őket.

Klippstein persze most sem reagált az ellenvetésére. A gyűrűsfonógépeket, ahogy a többi masinát is annak idején, Marie apja, Jakob Burkard tervezte. És ő zsidó volt, amit Klippstein is jól tudott.

– És honnan akarsz berendezést szerezni a szövőrészleg kibővítéséhez? – próbálta aláásni a javaslatot Paul is. – Rengeteg pénz kellene a gépek megvásárlásához. Nem, attól tartok, már csak emiatt sem menne ez az átszervezés.

Ernst von Klippsteint ez a kifogás is hidegen hagyta. Titokzatos mosoly ült ki az arcára, és közölte, hogy Paulnak nem kell emiatt aggódnia.

– Azt hiszem, ebben tudok segíteni. Van jó néhány olyan üzem, amely különféle okokból már nem működik, ott potom áron meg lehet szerezni a szükséges gépeket.

Paul szótlanul bólintott, és az asztalon álló süteményes tányérra meredt, amit az új titkárnő, Angelika von Lützen készített be „az uraknak”. Mert meglátása szerint egy üzleti megbeszélésen csak urak vesznek részt, Henni legfeljebb jegyzőkönyvvezetői minőségében van jelen.

– Tudod, Paul – folytatta Klippstein most már baráti hangnemben –, mindig különleges figyelmet szentelek a Melzer textilgyárnak, mivel annak idején társtulajdonos voltam itt, és egyébként is szoros kötelék fűz a Melzer családhoz.

– Tisztában vagyok ezzel – felelte Paul kimérten, ő nem volt hajlandó kedélyeskedni.

Sajnos tagadhatatlan, hogy a gyár Klippstein protekciójának köszönhetően dolgozhatott teljes gőzzel, amíg sok más Augsburg környéki textilgyárban nyersanyaghiány miatt be kellett vezetni a részmunkaidőt. Cserébe viszont a Melzer textilgyár főként katonai egyenruhákhoz való anyagot gyártott állami megrendelésre. Most meg még durva, tartós vásznat is fog hátizsákokhoz.

– Végeztünk? – kérdezte Paul türelmetlenül a karórájára pillantva. – A villában már várnak minket az ebéddel.

Erre Klippstein is nyugtalanul az órájára nézett. Az ő hőn szeretett Gertie-je – egy ideje Gertraut – kínosan ügyelt rá, hogy pontosan jelenjen meg az étkezéseken.

– Már csak pár apróság van hátra – mormolta, miközben a tolla hegyével végigfutott a listáján. – Bäumler légóparancsnok szóvá tette, hogy nem vagy túl készséges az együttműködés tekintetében. Az előírt légvédelmi gyakorlatokat csak részben tartottátok meg, és túlságosan lassan halad a pince biztonságos óvóhellyé alakítása.

Bäumlert nemrég nevezték ki a gyár légóparancsnokának, és mindenkinek szálka volt a szemében. Folyton fontoskodva járt-kelt a gyárcsarnokokban, akadékoskodott, zavarta a munkát, aztán meg beállított Paul irodájába panaszkodni. Most meg kapott az alkalmon ez a hitvány intrikus, hogy árulkodjon Klippsteinnak.

– Igyekszem jó kapcsolatot fenntartani Bäumler légóparancsnokkal – mondta Paul nagy önuralommal, de látszott rajta, mennyire nehezére esik, hogy mentegetőznie kell. – Biztos lehetsz benne, Ernst, hogy minden feltételt teljesítünk.

– Nyomatékosan meg is kérlek erre – nézett Paulra szigorúan Klippstein a szemüvege fölött. – A Német Birodalom dicső korszak elé néz, a Führer kelet felé fordította a tekintetét, hogy visszacsatolja azokat a területeket, amelyek mindig is németek voltak. Ugyanakkor természetesen fel kell készülnünk egy esetleges ellenséges támadásra is, ez pedig a levegőből érkezik majd.

Jó pár éve kötelezők voltak már a légvédelmi gyakorlatok. Bevezették őket az iskolákban, a gyárakban, a hivatalokban, egyetlen polgár sem húzhatta ki magát ezek alól. Mindenki kapott gázálarcot, meg olyan felszerelést, ami hasznos lehetett légitámadás esetén.

– Megmondtam, hogy megteszek minden tőlem telhetőt – ismételte Paul bosszúsan. – De nem állíthatom le folyton a gyártást légvédelmi gyakorlatok miatt.

– Ezt teljesen meg tudom érteni – bólogatott Klippstein, majd kiitta a csészéjéből az utolsó korty kávét. – De semmiképpen nem követhetünk el hibát ezen a téren.

Na, most meg már többes számban beszél, gondolta Henni keserűen. Mintha legalábbis az övé lenne a gyár.

– Elindulhatnánk akkor végre? – állt fel Paul az asztaltól.

– Csak még egy dolog…

Jesszus, mindjárt kitekerem azt a vézna nyakát, dúlt-fúlt magában Henni. Mit akar még? Nem pucoltuk meg rendesen a gyárcsarnokok ablakait?

– De fogd rövidre, kérlek, nem akarom megvárakoztatni a családot!

– A munkásnőkről van szó. A fülembe jutott, hogy csak egy részük tagja a Német Munkafrontnak. Nagy kár, mert mi a dolgozók érdekeit képviseljük, még május elsejével is megajándékoztuk őket fizetett ünnepnapként. Ezért azt javaslom, szervezzünk egy vidám estet, ahol beszédet tart a szakszervezetünk egyik funkcionáriusa is.

Henni a szemét forgatta. Jól ismerte az efféle szónokokat, olyanok, mint a hamelni patkányfogó. De a textilgyár munkásnőit nem nagyon érdekelte a nácik szakszervezete. Sokan közülük korábban a szociáldemokrata vagy a kommunista párt szakszervezetének tagjai voltak, ám ezeket a közösségeket a nácik rég felszámolták már, és integrálták a Német Munkafrontba.

– Felőlem – mormolta Paul, nyilván azt remélve, hogy addig halogatja majd a dolgot, amíg nem lesz belőle semmi.

– Remek – bólogatott Klippstein elégedetten. Összeszedte a jegyzeteit, és az aktatáskájába csúsztatta őket. – Akkor hát köszönöm ezt az eredményes megbeszélést, kedves Paul, és örömmel várom a közös ebédet vidám családi körben.

Van képe még meg is köszönni, gondolta dühösen Henni. Minden hájjal megkent, képmutató alak. Remélem, torkán akad az étel az ebédnél.

Mintha csak most vette volna észre, hogy Henni is jelen van, Klippstein udvariasan kinyitotta neki az ajtót. Átmentek a szobán, ahol a titkárnők nagy ügybuzgalommal kopogtak az írógépeken.

– Jó étvágyat az ebédhez az uraknak! – nézett fel az egyikük, és a legszebb mosolyát villantotta Ernst von Klippsteinra. A férfi visszamosolygott, kedvelte az ilyen típusú nőket: Angelika von Lützen magas volt, dús idomú és lenszőke. A másik titkárnő, Hilde Haller épp csak halványan elmosolyodott, és együttérző pillantást vetett Paulra. Félénk nő volt, sokat olvasott, és istenítette az igazgató urat. Henni gyanította, hogy titokban szerelmes belé.

A gyárudvaron Klippstein sofőrje várakozott a kérkedőn hatalmas Mercedesben. Amikor meglátta őket, gyorsan eltette a szendvicsét, kiugrott az autóból, és kinyitotta a főnökének a kocsiajtót.

– Csak utánad, Henni kedvesem! – mondta Ernst von Klippstein invitáló mozdulattal.

– Köszönöm – felelte Henni hűvösen –, de én inkább gyalog megyek. Kell egy kis friss levegő. Később találkozunk.

A férfi meghökkent arcot vágott, de Hennit ez nem érdekelte. Az autóban Paul bácsikája majd elmagyarázza, hogy az unokahúga a vőlegénye társaságában akar hazasétálni. Talán viccelődve még azt is hozzáteszi, hogy a fiatalemberrel szemben nekik kettőjüknek semmi esélyük. Mire aztán Klippi kényszeredetten elmosolyodik, ami mindig úgy fest, mintha a foga fájna.

Felix a portásfülkénél várt rá. Udvariasan biccentett a két férfinak, amikor az autóval elhaladtak előtte, majd cinkos mosollyal Henni felé fordult.

– Megint itt volt az ellenőrzés?

Gyors csókot váltottak, Kroll, a portás mogorva képpel figyelte őket. Agglegény volt, és valószínűleg az is marad örökre. Egyrészt csúnya volt és girhes, másrészt utálatos alak. Legalábbis Henni véleménye szerint.

– Túléltük – nevetett Henni. – Sajnos holnapig még marad. Képzeld csak, Paul bácsikám megkérdezése nélkül egyszerűen meghívott pár „fontos embert” ma estére a villába!

Felix erre nem mondott semmit, kézen fogta Hennit, és elindultak egy kis mellékúton, amely a réteken keresztül a Melzer-villához vezetett. Egy ideje jogi tanulmányait folytatta Münchenben, így csupán a hétvégéken találkozhattak olykor, de a szünidőkben hazajött, segített a gyárban, és a Frauentorstrassén lakott. Nem érezte különösebben jól magát a jogi karon; ott is a nemzetiszocialista szellem uralkodott, a törvényeket sajátos módon értelmezték. De meg akart állapodni, előbbre jutni, biztos megélhetéssel járó hivatást szerezni, nem utolsósorban azért, hogy feleségül vehesse Hennit. A földalatti kommunista mozgalom tevékenységében már rég nem vett részt. De Henni inkább nem is kérdezte erről, bár azt tudta, hogy az egykori csoportjából többen lebuktak, letartóztatták őket. Így szegény Sebastian bácsit, Lisa nénikéje férjét is. Ezt Felix mondta el, és megeskette, hogy hétpecsétes titokként őrzi. Hogy pontosan mi lett vele, azt Felix sem tudta, de szinte biztos volt benne, hogy a dachaui lágerbe vitték.

– Vajon miért jön Klippstein az utóbbi időben ilyen gyakran a gyárba? – szólalt meg Felix egy idő után.

– Én is elgondolkodtam már ezen – felelte Henni. – Mindenesetre ez semmi jót nem jelent.

Felix megállt egy pillanatra, hogy levegye a zakóját. Kegyetlenül sütött a nap, akkora volt a szárazság, hogy a kis patakok vize teljesen elapadt. Méhek zümmögtek a mező fölött, olykor a tücskök éles ciripelése is hallatszott.

– Nekem van egy sejtésem – fogta meg újra Felix Henni kezét. – Bár remélem, tévedek, de minden jel erre utal.

– Csak nem hiszed, hogy meg akarja kaparintani a gyárat?

– Az túl kis fogás lenne neki – felelte Felix komoran. – Szerintem inkább Augsburgot akarja. A gyár csupán a ráadás lenne.

Henni megcsóválta a fejét. Miért akarna Klippstein eljönni Münchenből? Magas pozícióban van, nagykutya a pártban.

– Pár éve München gauleiteri pozíciójára pályázott – emlékeztette Felix. – De nem sikerült, mást neveztek ki helyette. Így volt, nem?

– Igen. De Münchenből Augsburgba… ez inkább visszalépés lenne számára.

Felix lecsapott a karján egy szúnyogot.

– Ezek nem bánnak kesztyűs kézzel egymással, ha fontos pozíciókról van szó. Münchenben talán van egy-két ellensége a pártban, aki nem hagyja előbbre jutni, ő meg azt gondolhatja, itt jobbak az esélyei. Mindenesetre érdekes, hogy „fontos embereket” hívott meg a villába. El tudom képzelni, kik lehetnek azok.

– Amennyire tudom, a polgármestert hívta meg, a szövőgyár igazgatóját, meg az NSDAP néhány helyi vezetőjét.

– Na, látod!

Hennit azonban még mindig nem győzte meg. Klippi a gazdasági kamara magas rangú tisztviselője, ebben a testületben vonták össze a nácik az ipar és a kereskedelem különféle területeit, amelyek korábban más-más érdekképviseletekbe tömörültek. Igaz, Klippi fél szemmel mindig is a Melzer textilgyár felé kacsintgatott, amelynek egykor társtulajdonosa volt. Régebben Henni azt hitte, Marie nénikéje miatt, akibe valaha szerelmes volt. De most már ott van neki Gertie, Marie pedig évek óta Amerikában él.

A vörös téglából épült villa szinte izzott a napsütésben. Az egyik kéményből vékony füstfelhő szállt az ég felé, nyilván a konyhai tűzhelyből. Az első emeleti balkon kőkorlátján néhány bágyadt galamb gubbasztott, a főbejárat előtti kerek virágágyás viszont gyönyörű színekben pompázott, mert a kertész reggel és este gondosan locsolta, hogy a virágok túléljék a tikkasztó hőséget. A villa előtt ott állt Klippstein Mercedese. A sofőr nem ült már benne, biztosan bement a konyhába harapni valamit.

Hanna nyitott ajtót.

– Menjenek fel gyorsan, kisasszony! – suttogta. – Már hozzáláttak az ebédhez.

– Köszönöm, Hanna – felelte Henni. – De előbb kicsit felfrissítem magam.

Felixnek sem volt sietős, kezet mostak, hideg vízzel hűsítették felhevült arcukat. Henni a csap alá nyomta az egyik ujját, nevetve összefröcskölte Felixet, aki erre elkapta a derekát, és csókokkal fékezte meg.

– Na, menjünk! – sóhajtott fel aztán Henni. – Mert a végén még nem kapunk semmit.

Az ebédlőben tizenkét személyre volt megterítve. Henninek és Felixnek Gertie von Klippstein és Paul között hagytak helyet, így Felix Gertie mellé került, Henni pedig a bácsikája mellé.

– Na, végre – jegyezte meg Lisa csípősen. – Jó kis kerülővel jöttetek haza.

Paul is szemrehányó pillantást vetett rájuk, nagymama pedig közölte, hogy azelőtt nem volt szokás elkésni az ebédről.

Felix sietett kijelenteni, hogy igenis igyekeztek, majd udvariasan rámosolygott Gertie-re, miközben helyet foglalt mellette.

– Ah, ma szörnyen nagy a hőség – mondta Gertie elnézően. – Az ember még hőgutát kap, ha túlságosan siet. Fő, hogy már itt vagytok.

Humbert, aki épp a főfogást szolgálta fel, máris ment a levesestálért, majd telemerte Henni és Felix tányérját. Erőleves volt tojással, mindketten éhesen nekiláttak, amíg a többiek már a marhasültet ették barna mártással, nokedlivel és vörös káposztával.

Henni úgy vélte, nem is olyan rémes ez a Gertie. Elég jól feltalálta magát Klippstein feleségének szerepében, sőt meglepő módon keményen kézben tartotta a férjét. A férfi munkájáról feltehetően nem beszéltek, de minden másban Klippstein nagyon igyekezett a felesége kedvében járni, minden kívánságát teljesítette. Úgy tűnt, őszintén szereti, és Gertie is őt. Nos igen, ízlések és pofonok. És miközben Gertie az elmúlt évek során észrevehetően kikerekedett, Ernst von Klippstein egyre fogyott, csupa ránc volt már a vézna nyaka.

Ha egy ilyen férfi akarna az ágyamba bújni, sikoltva menekülnék, mulatott magában Henni. De úgy látszik, Gertie-nek ezzel nincs gondja.

– Az ott Klippstein úr, Elvira? – kérdezte Alicia az asztal túlsó végéről. Az utóbbi időben sokat romlott a hallása, ezért általában túl hangosan beszélt. Lisa legidősebb fia, a tizennégy éves Johann erre a szemét forgatta, Kurt felvont szemöldökkel meredt a nagyanyjára, a tízéves Charlotte pedig láthatóan kínosan feszengett. Hanno volt az egyetlen, akit nem izgatott a dolog, mert – ahogy mindig – a gondolataiba merült.

Elvira von Maydorn felsóhajtott. Nagyon szenvedett attól, hogy szeretett sógornője egyre furcsábban viselkedik.

– Persze hogy ő az, Alicia. Nézd csak meg jobban!

– Azt teszem, Elvira. De nem vagyok biztos benne. Ernst von Klippsteinnak nem szőke a haja?

Természetesen Klippstein is jól hallotta a beszélgetést, és láthatóan igen kínos volt neki, de igyekezett tréfával elütni a dolgot.

– Egykor valóban szőke fürtű ifjonc voltam, nagyságos asszony – kiáltotta oda Aliciának. – De az idő vasfoga sajnos engem sem kímélt, mára megőszültem.

– Fürtös haja sohasem volt – mondta Alicia Elvirának. – De nem ő vette feleségül a mi Tillynket? Igen, hát persze. Hol van a drága Tilly tulajdonképpen?

Humbert mentette meg a helyzetet azzal, hogy odakínálta Aliciának a húsos tálat, és felhívta a figyelmét, hogy a szélső szeletek különösen omlósak és ízletesek. Erre Alicia panaszkodni kezdett, hogy a mártás nincs jól fűszerezve, a nokedli pedig kemény.

– Nem tudom, mi van a személyzettel. Amikor még élt az én drága Johannom, ilyen esetekben kérdőre vonta volna a szakácsnét. Ne azt a vastag szeletet, Humbert, inkább azt a kisebbet mellette!

Klippstein zavartan köszörülte a torkát, majd ivott egy korty vörösbort. És mivel Paul nem nagyon szólalt meg az asztalnál, Hennihez fordult.

– Mindig nagy örömmel állapítom meg, kedves Henni, milyen szorgosan vezeted a jegyzőkönyvet a megbeszéléseinken. Paul boldog lehet, hogy ilyen rátermett, ügyes titkárnője van…

4.

1939 szeptembere

Kitty egy hajszálnyira ment el a virágágyás kőszegélye mellett, éppen csak sikerült bevennie a kanyart, hogy ne súrolja a főbejárathoz vezető lépcsőt, majd keményen a fékre lépett. Az autó motorja felháborodottan hörgött, majd hirtelen leállt.

– Jesszus! – sóhajtott fel Kitty. – Már megint lefulladt. Na mindegy. Úgyis itt vagyok már. Ó, Humbert, üdvözlöm…

Az inas már kinyitotta a bejárati ajtót, és sietett le a lépcsőn, hogy kinyissa a kocsi ajtaját Alicia Melzer kisebbik lányának. De szokás szerint elkésett, Kitty már ki is ugrott az autóból, és egy hatalmas táskát próbált kirángatni a hátsó ülésről.

– Várjon, asszonyom! Majd én segítek. Önnek túl nehéz…

– Te jó ég, beszorult. Csak óvatosan, nehogy összetörjön valami, ajándékok vannak benne a gyerekeknek. Olvasta az újságot, Humbert? Hát nem borzasztó?

– Valóban az, asszonyom.

– Dehát várható volt… meglátja, Humbert, holnap már kezdődik is… Ja, és később majd álljon kicsit félre a kocsimmal, legyen olyan jó! Képzelje, már megint lefulladt! Pont amikor le akartam parkolni ott oldalt, hogy ne legyen útban a bátyámnak, ha majd hazaér a gyárból…

Humbert hozzá volt szokva Kitty Scherer szóáradataihoz, udvariasan bólogatott, mosolygott, és kivárta a megfelelő pillanatot, amikor épségben ki tudta emelni a táskát a hátsó ülésről.

Kitty közben már az előcsarnokban várakozó Hannára zúdította a szavait.

– Jaj, Hanna, hát nem rettenetes? Te még nem is tudod? Nem olvasol újságot? Anyám ébren van? Nincs? Hála istennek! Nem, ne ébreszd fel, hagyd csak aludni! Először Lisával kell beszélnem. Humbert hozza fel a táskát az új szárnyba…

És már szaladt is fel a lépcsőn. Kitty negyvennégy éves volt, de ezt senki meg nem mondta volna róla. Az alakja még mindig karcsú volt, a mozgása kecses, szinte kizárólag olyan ruhákat hordott, amelyeket Marie tervezett és varratott meg neki New Yorkban, bubifrizurára vágott hollófekete hajában egyetlen ősz szálat sem lehetett felfedezni. Persze csak azért, mert megkérte a lányát, Hennit, hogy amint észrevesz egy ősz hajszálat a fején, azonnal tépje ki csipesszel.

Lisa az új szárny nappalijában ült a kanapén. Évekkel ezelőtt építették hozzá ezt a részt a villához, hogy külön lakrésze legyen a Winkler családnak. Azok még boldog idők voltak, a házasságuk első évei, amikor egymás után megszületett a három gyerek, és Sebastian szerető férjként és felelősségteljes apaként mindig Lisa mellett volt. Aztán amikor hatalomra kerültek a nácik, Sebastian teljesen megváltozott. Meggyőződéses kommunistaként nem tudta tétlenül nézni az új rezsim rémtetteit. Börtön és üldöztetés lett az osztályrésze, később csatlakozott a földalatti ellenálláshoz, azóta semmi hír róla. Lisa még mindig nem adta fel a reményt, hogy imádott férje életben van, és egy napon majd visszatér hozzá. Erre nem mutatkozott sok esély, de a családban senkinek nem volt szíve megfosztani őt ettől az ábrándtól.

– Kitty! – lepődött meg Lisa, amikor beállított a húga. – Mi történt már megint? Mindig örülök, amikor meglátogatsz, de jó lenne, ha szólnál előre. Épp csak elindítottam a gyerekeket az iskolába, és adtam néhány utasítást a személyzetnek…

Kitty a fejét csóválva mérte végig a nővérét, aki még pongyolában volt, a haja rendetlenül lógott.

– Nem olvastál még újságot, Lisa?

– Újságot?

– Te jó ég, igen! Az Augsburger Nachrichtent.

Lisa fáradt volt és rosszkedvű, mint általában, Kitty az idegeire ment az örökös izgágaságával.

– Gondolod, hogy van időm reggel szép nyugodtan újságot olvasgatni? – csattant fel mérgesen. – Vezetnem kell a háztartást, gondoskodni a gyerekekről, ráncba szedni a személyzetet… Ráadásul nincs kertészünk, mert Christiant behívták hadgyakorlatra…

Kitty a szemét forgatta, de mivel ekkor lépett be Humbert a nagy táskával, egy időre visszafogta magát, mielőtt kifakadt volna. Soha nem vitatkozunk az alkalmazottak előtt – erre nevelte Alicia Melzer a lányait, és ezt még Kitty is betartotta.

– Háború lesz, Lisa! Minden jel erre mutat – kiáltotta izgatottan, alighogy Humbert kitette a lábát. – Az újságban megjelent a Führer felhívása, hogy a hadsereg álljon készenlétben. Állítólag kudarcot vallott az utolsó tárgyalás is a lengyelekkel. Lisa, meg fogja tenni! Be fog vonulni Lengyelországba.

Lisa ingerülten felsóhajtott, a fejét csóválta, hogy már kora reggel Adolf Hitler területi követeléseivel untatják.

– Istenem, hát masírozzon be Lengyelországba! Csehszlovákiába is bevonult. Fő, hogy meg nem támadási szerződést kötöttünk az oroszokkal, mert az oroszok aztán veszélyes emberek. Különben más gondom is van, mint az idióta politika.

– Idióta politika? – kiáltott fel Kitty felháborodva. – A sorsunk a tét, Lisa! Robert azt mondja, ez még csak a kezdet, Hitler addig nem nyugszik, amíg egész Európát meg nem kaparintja. Minden jel háborúra mutat. Te meg csak vakon, ostobán hajtod tovább a nevetséges kis mókuskerekedet…

Lisa vágott egy grimaszt, majd megnyomta a személyzetet hívó csengőt.

– Kérsz egy csésze teát, Kitty? – kérdezte szenvtelenül. – Vagy inkább egy pohár hideg limonádét? Úgy látom, ez a hőség nagyon nem tesz jót neked, biztosan felszökött a vérnyomásod. Ülj le, próbálj megnyugodni!

– Neked aztán kötélből vannak az idegeid, Lisa! Ha nekem nem hiszed el, mennyire komoly a helyzet, várd csak meg, amíg Paulka hazaér a gyárból, majd ő felvilágosít. Méghogy teát! Köszönöm, nem. Legfeljebb egy jó erős kávét. Az most jót tenne az ijedségre…

Else dugta be a fejét az ajtón, miután rendet rakott a gyerekek szobájában. Máris beszól a konyhába, hogy hozzanak fel kávét és citromos limonádét.

– Ülj le végre, Kitty! – szólalt meg Lisa most már sírós hangon. – Idegesítesz ezzel a fel-alá járkálással. Mondd meg inkább, mi van a táskában, amit Humbert hozott fel! Csak nem megint ajándékok Amerikából?

Kitty mély, rezignált sóhajjal felülemelkedett a bosszúságán, tudhatta volna, hogy Lisa csak a saját kis banális gondjaival törődik, fel sem fogja, hogy katasztrófa közeleg. Rettenetes, milyen szűk látókörű a nővére! Semmi nem érdekli, csak a háztartás, a család, a gyerekek. Jöhetne akár a világvége, Lisa csak hívatná a szakácsnét, hogy megbeszélje a heti menüt.

– Ja, igen, az ajándékok – dobta le magát végül bosszúsan a kanapéra. – Marie pár hete küldte ezeket, de folyton elfeledkeztem róluk, ott hevertek az előszobában, ma meg beléjük botlottam, amikor elindultam hozzád…

– Mindig nagy mestere voltál a szervezésnek, Kitty drágám – jegyezte meg Lisa csípősen. – Nem sok hiányzott volna hozzá, hogy csak az állítólag küszöbön álló háború után kapjuk meg az ajándékokat.

– Jobb viccet is hallottam már tőled.

Lisa felnevetett, Kitty pedig sértődötten hátradőlt a kanapén. Ezután hallgattak egy darabig, mert Hanna jelent meg egy tálcával, kávét és limonádét tett le eléjük.

– Ugyan már, Kitty – szólalt meg végül Lisa. – Mutasd, mit hoztál! Mielőtt még Mama bejön, tudod, hogy az utóbbi időben milyen zavarodott.

– Ah, szegény Mama! – sóhajtott fel Kitty. – Türelmesnek kell lennünk vele.

– Te könnyen beszélsz. Nem itt laksz – vágta rá Lisa ingerülten.

Az ajándékok sem nyerték el Lisa tetszését, amelyeket Kitty egymás után előhúzott a táskából, és kirakott az asztalra. Kitty ezen megint felbosszantotta magát, hiszen az ő édes kis Marie-ja sok pénzt költött ezekre, Lisa legalább egy kicsit lehetne hálásabb.

– Ó, te jó ég, ez nagyon rikító! – kiáltott fel a gyönyörű, perzsa mintás selyemkendő láttán. – Mégis mit képzel Marie? Az én koromban már nem viselhetek ilyen élénk színeket.

Kitty erre inkább nem is reagált. Számtalanszor felrótta a nővérének, mennyire elhanyagolja magát: a haja ápolatlan, csúf kis kontyba tűzve hordja a tarkóján, a ruhái gyűröttek, a lábán kitaposott házicipő. Arról nem is beszélve, milyen kövér. Ráadásul újabban a körmét is rágja.

Kinek csinosítsam ki magam?, mondta erre Lisa mindig. Neked ott van Robert, boldog lehetsz. Nekem senkim sincs, csak három rakoncátlan gyerekem, meg az anyám, aki lassan teljesen elveszti az eszét.

Tagadhatatlan, hogy Lisának nehéz dolga van. De pillanatnyilag Kittynek sem volt könnyű az élete, csak ő nem siránkozott folyton, mint a nővére. Lisa világéletében meg volt győződve arról, hogy mindig a húga kapja a nagyobb szeletet a tortából.

– Na és ez a töltőtoll Hannónak… – sóhajtozott Lisa. – Csak tizenkét éves, mit kezdjen egy ilyen drága holmival? Az iskolában ceruzával és tollheggyel írnak.

– Nem azt mondtad, hogy kis történeteket talál ki?

Lisa megvetően legyintett.

– Ez csak valami hóbort nála. A fiú túl sokat olvas, már megint új szemüveg kell neki. Bárcsak inkább túrázna és sátorozna ő is az osztálytársaival, mint Johann!

Hanno egy kis könyvmoly volt, a bátyja szerette lenézően így nevezni. Amióta megtanult olvasni, folyton a könyveket bújta, elvonult a szobájába, és az ágyán ülve belemerült valami történetbe. Winnetou, Tarzan, a majomember, Utazás a Föld középpontja felé, A kincses sziget – mindent elolvasott, ami a kezébe került, és lelkes látogatója volt a városi könyvtárnak. Valamikor tavasszal Lisa talált a fia szobájában több, apró betűkkel teleírt iskolai füzetet, mindegyikben tintapacák és áthúzott szavak éktelenkedtek.

– Hát ez meg hogy néz ki! – háborodott fel Lisa. – Le kell tisztáznod.

Hanno lehajtotta a fejét, mintha valami gaztetten kapták volna rajta.

– Ez nem az iskolába kell, Mama. Csak magamnak írtam.

Lisa közben már megbánta, hogy megmutatta a füzeteket Kittynek, aki nagy lelkesedéssel olvasta végig az egészet. Kalandos történet volt egy kisfiúról, aki megszökött otthonról, hajóinasnak állt, és eljutott Amerikába.

– Ez egyszerűen csodálatos, Lisa! – lelkendezett Kitty. – Gördülékeny és izgalmas, tele szokatlan ötletekkel. A fiadból író lesz. Egy új Lion Feuchtwanger, Jacob Wassermann vagy akár Thomas Mann.

Lisa teljesen ledöbbent a felsorolt példaképek hallatán, hiszen tudta, hogy a nácik elégették ezeknek az íróknak a műveit. De persze ez annyira jellemző Kittyre, ilyen csekélységekkel nem foglalkozik.

– Méghogy író! Te meg a hóbortos ötleteid. Érettségizzen le, aztán felőlem tovább is tanulhat. Lehet belőle tanár. Vagy jogász. De nem egy éhenkórász művész.

Természetesen Kitty megírta ezt az egész ostobaságot Marie-nak, az eredmény pedig ez a fölösleges ajándék.

Kitty tüntetően az asztalra helyezte a dobozkát a töltőtollal, majd elővette a következő ajándékot, amit Marie Hanno bátyjának, Johann-nak szánt.

– Egy zsebkés. Már csak ez hiányzott – sóhajtott fel ismét Lisa, visszacsúsztatta a bicskát a tokjába, és az asztalra tette.

– Szerintem tetszene Johann-nak – mondta Kitty némi habozás után. – Tizennégy évesen már elég idős ahhoz, hogy tudjon bánni egy bicskával. Nézd csak! Két pengéje van, egy kisebb és egy nagyobb, ezzel itt meg konzervet lehet nyitni. Még dugóhúzó is van rajta. Hát nem praktikus?

Lisa rosszalló arckifejezéssel figyelte, ahogy a húga ügyesen kihajtogatja a pengéket.

– Lehet, hogy tetszene neki – vonta meg a vállát –, de ez nem pont az, amit szeretne. Most, hogy végre bekerült a Hitlerjugendbe, persze meg kellett vennem neki a teljes felszerelést. Barna ing, fekete nyakkendő, vállszíj, derékszíj, fekete sapka, meg tudom is én, még mi minden. Most meg mindenáron akar egy tőrt is. Igazából ez nem kötelező tartozék, de a legtöbb társának van…

– Miért nem jó helyette a zsebkés? – kérdezte Kitty, akinek fogalma sem volt a katonásdiról, és nem is foglalkozott vele.

Lisa csak egy megsemmisítő pillantást vetett a húgára.

– Te is tudod, milyen – mondta szemrehányóan. – Mindig mindenütt ő kell legyen az első. És a Hitlerjugendben tőr nélkül ez nem megy. Ah, azt hiszem, sok mindenben hasonlít apánkra…

Johann Melzer, aki után Lisa legidősebb fia a nevét kapta, az előző évszázad végén alapította a Melzer textilgyárat. Heves vérmérsékletű, indulatos ember volt, kemény kézzel irányította a családját és a gyárát. Nem riadt vissza a kegyetlen döntésektől sem, és nem hagyta, hogy bármit is megszabjanak neki.

– Ha olyan jó az üzleti érzéke, mint Papácskának – felelte Kitty, aki mindig az apja kedvence volt –, akkor büszke lehetsz a fiadra. Még sokra viszi.

Hát nem, üzleti érzéke az nem volt Johann Melzer unokájának. Erős testalkatú, igazi vasgyúró volt, vörös hajú, kerek arcú, mindig készen arra, hogy ököllel szerezzen érvényt az akaratának. Bajkeverő, ahogy az öccse, Hanno nevezte. Amíg az apja, Sebastian Winkler is a villában élt a családjával, gyakran kerültek összetűzésbe. Sebastiant megdöbbentette elsőszülött fia indulatos természete, minden erejével azon volt, hogy türelemre, önuralomra nevelje. Sajnos nem sok sikerrel. Miután Sebastian elhagyta a villát, illegalitásba vonult, hogy harcoljon a náci rezsim ellen, Johann soha többé nem beszélt az apjáról. Az elmúlt évben azonban történt egy aggasztó incidens az iskolában. Johann osztályfőnöke Lisát is behívatta. A fia ugyanis összeverekedett az egyik társával az iskolaudvaron, vér is folyt, a másik fiúnak felszakadt a füle, csúnya zúzódás lett a homlokán.

– Mocskos kommunista disznónak nevezte apámat. – Johann ezzel magyarázta az esetet. – És még ha ezerszer is ez az igazság, akkor is az apám. És aki apámat sértegeti, azt leverem.

Lisa örült, hogy Johann tanára józanul mérlegelt, és nem csinált túl nagy ügyet a dologból. Meglehet azonban, hogy a döntésében közrejátszott a fiú lelkes tevékenykedése is a Hitlerjugendben, ahol vezető pozícióban volt. A szervezet már igen nagy befolyással bírt az iskolákban, és a legtöbb tanár is az NSDAP tagja volt.

– Majdcsak lenyugszik – mondta Kitty, aki tudott a dologról. – Legkésőbb, ha egyszer szerelmes lesz.

Erre Lisa csak kétségbeesetten az égnek emelte a szemét.

– Ha Marie Charlotténak is küldött valamit, azt csak két hét múlva kaphatja meg – jelentette ki aztán. – Addig szobafogságban van, és nincs ajándék sem.

– Szobafogság? – vonta fel a szemöldökét Kitty, majd elővette a táskából Charlotte ajándékát: színes hajráfokat és egy vékony ezüstláncot medállal. – Miért kapott büntetést már megint? Nem értem, miért vagy ilyen szigorú a lányoddal, amikor olyan kedves kis teremtés.

– Veled talán igen, Kitty. Te nem vagy az anyja. Amikor te itt vagy, alig ismerek rá a lányomra. De amint kiteszed a lábad, visszaváltozik. Gonoszkodó, hetyke, csökönyös kis szamár, csak bánatot okoz nekem.

– Komolyan?

Kitty meg volt győződve róla, hogy a nővére teljesen rosszul kezeli a gyerekeit. Folyton aggodalmaskodott, féltette őket, ugyanakkor túl sokat engedett meg nekik, mindig elnéző volt. Ha viszont egyszer úgy gondolta, most már meg kell fegyelmeznie őket, túllőtt a célon. Két hét szobafogság szegény kislánynak, hát ez hallatlan!

– Képzeld el… – kezdte Lisa, de elcsuklott a hangja, innia kellett egy korty limonádét, mielőtt folytatni tudta. – Képzeld el, tegnap rajtakaptam a varróasztalomnál, amint egy ollóval szétvagdossa az összes selyemcérnámat!

– Hát ez… tényleg nem szép dolog – ismerte el Kitty. – De miért csinál ilyet?

– Fogalmam sincs – felelte Lisa csüggedten. – Tudod, minden áldott nap van valami. Egyszer nem akar iskolába menni, máskor nem hajlandó felvenni ezt vagy azt a ruhát, vagy szemtelenül visszabeszél, sértő megjegyzéseket tesz.

Kitty tudta, hogy Charlotte egyszer azt mondta az anyjának, úgy néz ki, mint egy öregasszony. Ez roppant tapintatlan volt, bár Kitty szerint nem teljesen alaptalan. Lisa tényleg elhanyagolta magát, nem csoda, hogy ez nem tetszett a lányának.

– Küldd el hozzánk iskola után a Frauentorstrasséra! Talán csak változatosságra van szüksége.

– Szó sem lehet róla! – Lisa ragaszkodott a szobafogsághoz. – Charlotte iskola után egyenesen hazajön. Különben sem szeretném, ha meglátogatna, amíg Felix nálatok lakik – tette hozzá pikírten. – Nem is értem, hogy engedheted egy szobában aludni a lányoddal, amikor nem is házasok.

– Jesszus, mióta vagy te ennyire prűd? – nevetett fel Kitty. – Felix és Henni már három éve együtt van. Miért kellene külön szobában aludniuk?

– Mindenesetre nem akarom, hogy Charlotte ilyen rossz példát lásson. Ha Felix visszamegy Münchenbe, akkor talán mehet. Van még valami a táskában?

– Nincs. Paulkának és Kurtnak már odaadtam az ajándékokat. A gumicsontot is Willinek.

Lisa erre nem szólt semmit, de az arcára kiült az a sértődött kifejezés, amit Kitty jól ismert. Ők tehát már megkapták az ajándékaikat, még a kutya is. A miénkről bezzeg megfeledkeztél, hetekig hevert az előszobádban – ezt lehetett leolvasni Lisa arcáról.

– Szeretnél azért köszönni Mamának is? – kérdezte egy idő után. – Mostanára már biztosan felkelt, és az ebédlőben reggelizik Elvira nénivel.

– Hát persze hogy üdvözlöm – bólintott Kitty. Pontosan tudta, hogy Lisa minél előbb szeretne megszabadulni tőle.

– Most pedig bocsáss meg, de várnak a háztartási teendők! – mondta is rögtön a nővére. – És mindjárt jön valaki, aki átvenné a kertész munkáját, amíg Christian a hadseregben… – Hirtelen elhallgatott, gyors pillantást vetett az összehajtott újságra, amely még olvasatlanul hevert mellette a kanapén. – Na mindegy – legyintett aztán. – Négy hét múlva újra itt lesz.

5.

1939 októbere

Drága Leo!

Köszönöm a leveledet, én is már régóta készülök írni neked, de eddig csak halogattam. Tényleg dühös voltam rád, és nem minden ok nélkül, mert továbbra is az a véleményem, hogy Richy nem illik hozzád. Önző, senkire sincs tekintettel, hideg, mint egy jégcsap, és csak kihasznál téged. Engem meg semmibe vett, lekezelően viselkedett, mert féltékeny, csak magának akar téged.

Na, ezt muszáj volt kiadni magamból. Kérlek, ne dobd félre rögtön a levelem, mert mindezek ellenére szeretnék bocsánatot kérni!

Nagyon sajnálom, hogy annyira kiborultam, végtére is ő a barátnőd, te választottad, szereted őt, ezt tiszteletben kell tartanom. Szóval kérlek, fogadd el a bocsánatkérésemet! Ismersz, mindig túllövök a célon, de hát annyira csalódott és boldogtalan voltam, hogy már nem olyan minden köztünk, mint régen. És tudom, ez részben az én hibám is.

Ha ti ketten jól kijöttök egymással, akkor az számomra is rendben van. Oké, ahogy ti mondjátok. Te mindig is a testvérem és a legjobb barátom maradsz, akiben feltétel nélkül bízom, akivel teljesen őszinte vagyok. Akkor is, ha ezzel magamra haragítalak.

Talán olvastad az amerikai lapokban, mi a helyzet most itt Németországban. Hitler elfoglalta Lengyelországot, és megosztozott rajta Sztálinnal. Itt mindenki győzelmi mámorban úszik, az újságok egymással versengve, rajongva istenítik a Führert, aki megszerezte „az ország nélküli népnek” a szükséges életteret Európa keleti részén. Lisa néni szerint ezzel a háborútéma el is van intézve, Lengyelország különben is messze van, aggodalomra semmi ok. Papa máshogy látja, rettentően aggódik, de nem nagyon beszél erről. Egyébként is szinte kizárólag Kurttal törődik, meg a gyárral, úgy tesz, mintha más nem érdekelné. Kurti igazi kis papa kedvence lett, és ez egyáltalán nem tesz jót neki. A gyárban jelenleg elég jól mennek a dolgok, bár a fonórészleget leállították, új szövőgépeket tesznek majd be oda is, egyenruhákhoz és más katonai felszerelésekhez való anyagot fognak gyártani. Ez az átszervezés Ernst von Klippstein műve, Henni nagyon haragszik rá, mert mindenbe beavatkozik a gyárban. Valami magas poszton van a gazdasági kamarában, így nem tehetnek ellene semmit. De így legalább a gyárunk teljes gőzzel tud dolgozni. Csak a sok-sok évet kiszolgált, régi jó gyűrűsfonógépeinket sajnálom, mert most a raktárban rozsdásodnak.

És végezetül óriási hírem van, kapaszkodj meg, Leo! Felvettek a műszaki egyetem repülőmérnöki karára. Továbbtanulhatok Münchenben!!! Amikor megkaptam a levelet, két napig örömtáncot jártam, mindenkinek elmeséltem, aki az utamba került, éjszaka aludni sem tudtam az izgatottságtól. Most láthatod, hogy mindenki ostobaságokat beszél. Igen, zsidó keverék vagyok. Na és? Messerschmitt beajánlott, és tessék, felvettek! Így megy ez Németországban, aki alkalmas, az meg is kapja az esélyt.

Persze, tudom, hogy neked rossz tapasztalataid voltak Münchenben. De a mérnöki karon máshogy mennek a dolgok. És egyébként sincsenek már zsidó professzorok az egyetemen.

Mára ennyi volt, Leo. Remélem, jól vagy, szorgalmasan komponálsz, csodálatos dalokat szerzel. Mamát üdvözlöm, neki majd külön írok.

Szeretettel ölel a bűnbánó, ám pillanatnyilag őrülten boldog nővéred,

Dodo

Leo letette a levelet, és néhány percig csak mosolygott maga elé. Ó, ez a Dodo! A sorait olvasva szinte hallotta a hangját, látta maga előtt dühösen vagy éppen lelkesen villogó tekintetét, az arcjátékát, meg ahogy izgatottan gesztikulál. Hónapokkal ezelőtt hosszú levelet írt neki, amelyben részletesen elmagyarázta, ő hogyan látja ezt az ostoba összeveszést, mit vet Dodo szemére, és mi az ő hibája. Dodo olyan sokáig nem válaszolt, hogy már nagyon dühös lett a csökönyös testvérére. De borzasztóan hiányzott is neki. Most végre megtört a jég, Leo megkönnyebbült és boldog volt.