alma kent

Tükörben a halál

alma kent

Death in the Mirror

2026 © Alma Kent

Szerző Instagram oldala: @alma_kent_author

TikTok: @alma_kent_author

Kiadó Instagram oldala: @rexmortiskiado

www.rexmortiskiado.hu

Minden jog fenntartva!

Beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható.

ISBN: 978-615-02-6436-3

Szöveggondozás, borítóterv és tördelés:

Csordás Dalma

Felelős kiadó: Rex Mortis Kiadó, Berhida

E-mail: info@rexmortiskiado.hu

TARTALMI FIGYELMEZTETÉSEK

A műben előforduló szexuális erőszak, hatalmi dinamika és beleegyezés kérdései nem a valóságot tükrözik, és nem szolgálnak példaként.

A való életben az erőszak, a kényszerítés, a beleegyezés nélküli szexuális aktus minden formája elfogadhatatlan és elítélendő. A regény cselekménye nem valós viselkedésminták bemutatása, hanem egy extrém, sötét fantáziavilágban játszódik, amely nem a hétköznapi emberi kapcsolatok normáit tükrözi.

Kérlek, vedd komolyan a listát, mert ebben a regényemben sem kímélek senkit!

Alkohol

Állattámadás

Alvászavarok

Áramütés

Az önállóság elvesztése

Csoportos nemi erőszak

Elkábítás

Emberrablás

Erőszak

Érzelmi bántalmazás

Fizikai bántalmazás

Fizikai sérülések

Fogvatartás, bezártság

Gyász és veszteség ábrázolása

Gyilkosság és gyilkossági kísérlet

Halál

Hallucinációk

Hegek

Holttestek és testrészek

Hűtlenség

Káromkodás

Kényszeres, nem kívánt gondolatok

Kényszerített orgazmus

Kétséges beleegyezés

Kínzás

Kötözés

Követés

Lefejezés

Manipuláció

Megalázás

Megkorbácsolás

Mentális betegségek és öngyilkosság

Mérgező kapcsolat

Nemi erőszak

Öngyilkosság és öngyilkossági kísérlet

Öngyilkossági gondolatok

Önsebzés

Pánikrohamok/zavarok

Pszichiátriai intézeti kezelés

Sajátos perverziók

Sérülés/sérülés részletei

Skizofrénia

Szexizmus

Szexuális erőszak

Szexuális segédeszközök

Szexuális tartalom

Szexuális zaklatás

Szorongás és pánikrohamok

Szülő halála

Testcsonkítás

Trauma feldolgozás

Vér

Zaklatás

Két úton nem lehet egyszerre járni.

Mert ahhoz az egyiket a másikért el kell árulni.

Müller Péter

1.

Aldren

– Te akarod levágni a fejét, vagy csináljam én? – kérdezi Aeden, miközben nyugodtan szívom a cigimet.

– Majd én levágom... Tiéd a mellbimbója, ahogy szoktuk. És különben is, még nem gyűjtöttem be a trófeámat... Nem akarom, hogy összevérezd! – Mélyet szívok a levegőbe, majd hosszasan lent tartva, végignézem, ahogy az öcsém egy csípőfogóval lemetszi Lucy mellének ékeit. Gyönyörű lány volt. Akárcsak a többiek. Életrevaló, cserfes... És egy ribanc.

Minden lányt, akit elkapunk és megölünk, megérdemli a halált. Előbb-utóbb úgyis a végeláthatatlan üresség vár rájuk, mi pedig csak felgyorsítjuk a folyamatot.

Aeden vihogva teszi el a saját trófeáját, így végre én következem. Amíg az új és még friss bőrfoszlányokat vizsgálja, kioldom a kötelékeket. Lucy teste úgy zuhan a földre, akár egy krumpliszsák. Egy élettelen, zúzódásokkal teli tetem, amely a legcsodálatosabb haláltusáját élte meg még dobogó szívével.

Ahogy fölé magasodom és felemelt fejjel nézek le rá, szánalmat érzek. Sosem baszom meg őket. Aeden viszont igen. Míg az öcsém minden létező eszközt szeret felhasználni bennük, én csak kívülről élvezem az erőszakot.

Kinyújtom Lucy lábait, majd rendezetten egymás mellé helyezem őket, és összezárom a bokáit. A karjait a teste mellé rakom, végigsimítva minden pórusát.

Körbejárom a tetemet.

A kezembe veszem az ollót.

Amikor leguggolok mellé, szinte azonnal megcsapja az orromat mámorítóan kurvás parfümjének illata, amely nemrég még belengte az egyetemi folyosó sznob légkörét. Közelebb hajolva végigsimítom fényes szőke haját, és megérzem az ujjaimmal a lágyságot, ami köréjük csavarodik. A kezem rései közt omlik alá, én pedig egy határozott, de finom mozdulattal vágom le a kedvenc részemet. Az orromhoz emelem a tincset és mélyen beleszagolok.

Mmm... Eper. Mind közül a gyengém.

Gyönyörű szőke haja, melynek fele már vérben fürdik, pontosan olyan színt öltött magára, mint a kedvenc gyümölcsöm.

Három éve gyilkolunk lányokat, de Lucy...

Eddig ő a legcsodálatosabb trófeám. Míg Aeden csupán skalpként és terápiaként tekint rájuk, én mindig is igyekeztem kiélvezni az érintés hatalmát. A lassú és fájdalmas érintését. Az érintést, amellyel egyszerre okozhatok gyönyört és a legádázabb kínt, amelyet csak lehetséges.

A tincset gondosan elrendezve egy üveg fiolába helyezem, majd egy fadugóval lezárom és zsebre teszem. Felállok, visszateszem az ollót a bőrtartójába, végül precízen körbevezetem rajta a szíjat.

A baltáért nyúlok.

Kiropogtatom a nyakamat, mielőtt lesújtanék vele.

Ilyenkor mindig azt képzelem, hogy csak alszanak. Sokkal több endorfint szabadít fel bennem az elképzelt tudat, hogy még ver a szívük, miközben a vér száguldozik az ereikben, felkészítve őket az elkerülhetetlen végre, amelyet majd mérek rájuk.

A baltát a fejem fölé emelve még egyszer Lucy zöld szemeibe nézek, végül lecsapok.

Miközben az ingemet gombolom ki – hogy megszabaduljak a tetem vérétől –, a testvérem a fejével focizik. Undorító és szadista.

– Aeden, megpofáztam, hogy ezt nem játsszuk el többet, nem igaz? – Mérgesen nézek rá, mire végre leáll, majd berúgja a testrészt a sarokba.

– Ne legyél már hangulatgyilkos, Aldren... Amíg rád várok, legalább jól szórakozom! – A fejemet rázva elfordulok, majd leveszem az ingemet és a kukába dobom. Apánk bőven ellát minket pénzzel, így sosem kell kétszer ugyanazt a ruhát hordanom.

Az óráink mindjárt elkezdődnek, szóval át kell öltözzek, ugyanis véres cuccban nem mehetek be a campusra. Aedent persze ez egy cseppet sem érdekli. Míg ő az iskola rosszfiúja, én inkább a megfontolt irányt követem, hogy ne bukjunk le az emberek előtt.

A házunk is pontosan ezért helyezkedik el a város egyik legeldugottabb részén, az erdő mellett. Amikor felvettek minket a bostoni Harwood Egyetemre, apánk szinte repesett az örömtől. Így, hogy a két fiacskája nyugodtan tudjon tanulni, vett nekünk egy hat hálószobás villát az iskolától nem messze. Természetesen mi választhattuk ki a házat, amelynél fontos szempont volt számunkra az alagsor megléte.

Miután beköltöztünk és megbizonyosodtunk róla, hogy senki sem fog minket zavarni, elkezdtük kiépíteni és hangszigetelni az egész lenti részt. Ezenkívül megegyeztünk egy korrupt építésszel is, akivel jó néhány falat szétverettünk a titkos rekeszek miatt. Az alagsor tulajdonképpen egy hatalmas kínai titokdoboz. Minden rekesznek megvan a saját mechanikája, amelyeket kizárólag mi tudunk kioldani, ugyanis egyszerre két ember elméje szükséges hozzá. A logika és a ravaszság.

Aedennel külön paktumot kötöttünk, miszerint nem lessük meg egymás kódját, így ha valamelyikünk meghalna egy véletlen folytán, úgy a másik megvan lőve a rekeszeket illetően. Ezáltal mindketten a másik foglyai vagyunk. Afféle vérszerződés, ha úgy tetszik.

Miután mindent gondosan visszahelyeztünk a helyére – és lezártuk a rejtett dobozokat –, a kocsihoz indulunk.

Aeden nem vezet. A pszichiátere eltiltotta minden hasonló tevékenységtől és én lettem a gyámja, mivel apánk kikötötte Aeden első gyilkossága után, hogy ha még egyszer előfordul, bezárja őt oda, ahol anyánkat is utolérte a halál.

Én ezt nem engedtem. Vállaltam, és vállalom Aedenért a felelősséget, így tehát a gondozásom alá került. Adagolom neki a gyógyszereit, figyelemmel kísérem a tetteit, és persze ami a legfontosabb... áldozatokat szerzek neki.

Az első gyilkossága három és fél éve történt, amikor is egy véletlen folytán megölt egy lányt szex közben. Mivel a szüleink nagy összeggel támogatták a középiskolát – és a rendszeres jótékonysági rendezvényeknek is mi voltunk a legfőbb adományozói –, apánk könnyedén el tudta tussoltatni az ügyet.

Én viszont észrevettem valamit, amit ő nem. Aeden a gyilkosságtól jobban lett. Érezni és látni lehetett rajta a megkönnyebbülést, és azt, hogy az elméje szinte visszatért a normálisba. Mintha nem is lenne az a súlyos mentális betegsége, ami egyébként láthatatlan tumorként nyomja pszichopata agyát.

Ekkor döntöttem a sorsa felett. És a mi sorsunk felett.

Megkértem apámat, hogy ne zárja be őt, hanem engedje át nekem, és én ígérem, mindent meg fogok tenni, hogy jó kezekben élhessen tovább, ne pedig egy olyan szanatóriumban, ahol halálra szurkálják őt napi szinten. Nem bírtam volna elviselni a hiányát. Aeden az ikertestvérem. Nekem pedig kötelességem őt megvédeni.

A fekete Chevrolet Camaróm a szemem fénye. A csomagtartója tökéletesen megfelel a lányok elrablásához és a tetemek elszállításához. Olyan akár egy puma, ami a sötét éjszakában hangtalanul figyel, majd egy hatalmas mordulással harapja el a torkodat, míg teljesen ki nem vérzel.

Beülve a kocsiba Aeden a térdén dobol, én pedig lágy klasszikus zenét kapcsolok be, miközben előveszem a gyógyszereit a kesztyűtartóból.

– Vedd be! – Átnyújtom neki a három fehér pirulát, amiket rám kacsintva a szájába dob, majd egyetlen nyeléssel, szárazon legurít a torkán.

– Milyen óránk lesz? Mindig elfelejtem... – A szememet forgatva elindítom a kicsikémet, végül kihajtok a felhajtónkról.

A térkövezett udvarunk igencsak rendezett. Minden részletének kivitelezését én magam felügyeltem, ugyanis egyetlen kósza hibát sem nézek el senkinek. A ház minden szegmense a precizitásomat tükrözi, és ezt kizárólag Aeden merészeli csak felrúgni.

– Pszichológia... Gondolom ezen is alszol, mint Szociológián... – Az öcsém hányást imitál, majd fintorogva válaszol.

– Picsába az egésszel! Fasznak kell nekem bejárni, úgysem végzem el...

– Ne mondd ezt! Nem tudhatod, mit hoz a jövő... És ha rajtam múlik, kurvára el fogod végezni, és bebizonyítod, hogy nem vagy diliházba való! – Az utat figyelve egy pillantást vetek rá, mire ő a fejét rázva bámul ki az ablakon.

Aeden kibaszottul intelligens. Egy intelligens szadista. És bár tüzes és kontrollálhatatlan, mégis megvan a maga bája annak, hogy vadállat módjára gyilkol le nőket.

Az egyetem épületéhez érve leparkolok a nevünkkel ellátott parkolóhelyen.

Raze.

Apánk tetemes összeget perkált ki azért, hogy saját parkolónk legyen, ezzel is megkönnyítve a helyzetünket.

Kiszállva meglátom, ahogy az udvaron már gyülekeznek a „kicsik”. A kis tizennyolc éves újoncok, a friss húsok, akik közül kedvünkre válogathatunk majd. Végignézve rajtuk egyetlen potenciális tetemet sem vélek felfedezni. Nem nyerték el a tetszésemet. Aedenét viszont annál inkább.

Immáron három bogyóval a gyomrában vigyorogva gyújt rá a cigijére, miközben a kis csitriket vizslatja.

– Hmm... Ahhoz mit szólsz, Aldren? – Egy szemüveges kis barnára mutat, aki épp az ivókúttal szenved. A fejemet rázom. Semmi kurvás nincs benne. Innen érzem a szűzhártyája feszült illatát, ami cseppet sem kelti fel a figyelmemet.

– Nem... – Aeden duzzogva a levegőbe csap, majd mellém áll.

– Ne csináld már, bratyó! Tuti bele tudnám vinni a rosszba... Fogadni mernék, hogy olyan kicsi és rózsaszín a mellbimbója, amilyet még sosem láttam ezelőtt! Kell a gyűjteményembe! – Végig a lányon tartva a tekintetem halványan elmosolyodom.

– Meglátom... – A testvérem átkarolja a vállamat, majd megráz.

– Ez az én tesóm! Na, húzzunk a faszba befelé... – Elpöccinti a csikket, végül mindketten a bejárati ajtó felé vesszük az irányt.

A folyosóra érve megcsap a rengeteg parfüm illata, én pedig mindjárt elhányom magam. Gyűlölöm, ahogy ezek a ribancok illatfelhőbe burkolózva próbálják elrejteni a mocskot, ami a testükben tombol. A geci és a szopás szaga minden drága Guccin átsüvít, a vérem pedig egyre jobban forr, ahogy haladok előre a smaragdzöld kőpadlón. A terembe érve elfoglalom a szokásos helyemet, végül Aeden is leül mellém.

Sosem jegyzetelek.

Mindent megjegyzek, amire szükségem van.

Aeden... Ő pedig szimplán csak leszarja.

Amikor a tanár belép, a terem elcsendesül. Halk duruzsolások szelik át a teret és lágy kacajok nyomják el a chipses zacskók zörgését.

Pszichológia. A kedvenc tárgyam. Megtanulni, hogyan irányíthatok erőszak nélkül pusztán manipulációval... jobban feltüzel, mint bármi más ezen a világon. Az elme harca, miközben egy olyan viadalban küzdesz, amelyben a másik fél már réges-régen leigázott.

Az óra végeztével felkeltem Aedent az oldalába bökve. Még a nyála is kifolyt. Tény, hogy az egyik bogyója egy erős nyugtató, így legtöbb esetben szemet hunyok az álmossága felett.

Természetesen a következő két tanórát is végigaludta. Nem aggódom. Az elméje akár a szivacs. Negyedévesek vagyunk, és eddig minden vizsgáján kiválóan teljesített. Persze nem hibátlanul, mint jómagam, de elnézem neki, elvégre mégis csak paranoid skizofréniában szenved.

A folyosón sétálva a friss tetemeket vizsgálom. Mmm... Látok köztük néhány igazán ígéretes példányt. Egy hónapom van, hogy kiismerjem őket és megtaláljam a megfelelőt Aedennek.

A gyilkolási menetrendünk olyan, akár az órarendünk. A tanév kezdetén felmérem a terepet, kiválasztom a potenciális áldozatokat, majd év végéig beírom őket a naptárba. Amíg nem invitáljuk meg őket a házunkba, addig csak a hónapok neveivel hivatkozom rájuk.

A szabadidőm nagy részét megfigyeléssel és kutatással töltöm. Minél inkább közeledünk a kivégzés időpontjához, annál közelebb kerülünk a lányokhoz. Sokszor előfordult, hogy Aeden már azelőtt megdugta őket, mielőtt eljött volna az erre szánt határidő, amivel igencsak megnehezítette a dolgunkat. Minél inkább hozzánk kötnek egy lányt, annál nagyobb az esélye annak, hogy lebukunk.

Az idei nyáron pontosan ezért iktattam be az otthoni pszichoterápiát – amelyet én vezetek le –, hogy Aeden megfelelően tudja kontrollálni a vágyait.

„Szeptember” lesz az első teszt.

A terápián hipnotizálást alkalmaztam annak reményében, hogy kizárólag olyan lányokat cserkésszen be, akiknek nem egyezik a neve a hónapokkal. Kiterjesztettem a kezelést a határidő betartására, és a hozzájuk való közeledés megfelelő módjára is. Ezáltal a tetemek mindaddig érintetlen kis bábok lehetnek, mígnem az alagsorunkban szárnyavesztett pillangókká nem válnak.

Jó néhány potenciális áldozatra figyeltem fel a parkoló felé haladva, így holnap kezdetét is veheti a vadászat.

Az autóba ülve megvárom, míg Aeden befejezi az ivókutas csitri megbűvölését, így addig megnézem a Harwood chat csoport legújabb tagjait. A kiszemeltekből három is jelentkezett. Pompás. A maradék hat tetem nevét majd idő közben megtudom a társadalmi rendezvényeken.

Aeden megsimítja a szüzike arcát, majd olyan mosolyt villant rá, amelynek láttán tudom, hogy már nincs sok hátra ártatlan kis létéből. Bár nem került fel a listámra, mégis hagyom évente egyszer – a karácsony közeledtével –, hogy Aeden elengedje magát egy kicsit. Elvégre, ez mégis csak a szeretet ünnepe...

Hazaérve leparkolok a felhajtón, majd a hófehér márványlépcsőn felsétálva kinyitom a vöröstölgy bejárati ajtót.

Az illatok azonnal megcsapják az orromat.

Helen...

A kedvenc bejárónőnk.

Sajnos a többit ki kellett iktatnunk, mivel Aedennek eljárt a pofája, így nem kockáztathattunk egy esetleges rendőrségi nyomozást.

– Sziasztok, drágáim, hát megjöttetek? Remélem, éhesek vagytok, ugyanis a kedvenceteket főztem! – Pirított fésűkagyló, borsópürével. Helen igazán megnehezíti a dolgomat, ha esetleg arra kerül majd a sor, hogy eltávolítsam az élők sorából.

– Helen. – Felé biccentek, végül leülök az étkezőasztal egyik fő helyére. Aeden rákacsint, aki az asztal túlsó végén helyezkedik el. Helen elénk teszi a bőségesen telerakott tálakat, és a kagylóhoz illő fehérbort.

Az első falat mennyei. A fésűkagyló tökéletesen roppan, ahogy beleharapok, és a borsópüré íze egy kellemes, édes frissességgel táncol a számban. A bor savassága kitűnően ellensúlyozza a pürét, amitől egy enyhe, ám cseppet sem dicsérő mosoly játszik a szám sarkában. Helenre nézve észreveszem, ahogy elpirul az ételre adott reakcióm láttán, de szerencsére nem zavar minket sokáig a vacsora elfogyasztását illetően.

Miután minden falatot jóízűen megettünk, Aeden a hasát ütögetve hatalmasat böfög. Undorító. Hiába az öcsém és az elegancia, ilyenkor azért rendesen pofán tudnám baszni.

A vacsora végeztével mindketten a saját szobánk felé vesszük az irányt, amik az első emeleten találhatóak. Aedennel a jobb oldali szárnyat választottuk a magánszféránk megtestesülésének, így amikor vendégek érkeznek, teljesen lezárjuk ezt a részt. És bár nem itt tartjuk a trófeáinkat, mégis úgy érzem, hogy a saját privát területünkhöz senkinek semmi köze nincs.

A tusolás végeztével elindulok a földszintre, hogy egy kis időt a trófeateremben töltsek. Miután Aeden meghallja a folyosón való mozgolódásomat, kinyitja az ajtaját és kinéz.

– Hova mész? – Megállok, majd a vállam felett hátrapillantva válaszolok.

– A gyűjteményünkhöz... Van kedved csatlakozni? – Az öcsém arcán széles vigyor terül szét, végül a tenyereit összecsapva mellém lép és átkarolja a vállamat.

– Viccelsz? Elalvás előtt a legjobb felidézni az emlékeket! – Felhorkantok, hiszen igaza van. Sokkal mélyebben alszok és kiegyensúlyozottabban ébredek, ha lefekvés előtt megérinthetem a tetemek tincseit.

Leérve az alagsorba a játszószobánkba lépünk a hatalmas tükör elé, ami a szemközti falon terül el. A túloldalán egy titkos szoba található, ahol egy-egy polc húzódik az ajtó két oldalán, velük szemben pedig bőrfotelek és egy bárpult. A legjobb italainkat ide tárazzuk be, hiszen ez az a helyszín, ahol leginkább nyerhetünk kéjesen mámorító bepillantásokat az elménk elfojtott részeibe.

A tükröt kinyitva elénk tárul a digitális zár, amelynek nyolc számjegye a születési dátumunk összegének bináris kódja. Ez az egyetlen szerkezet a szobában, amihez nem kellünk mind a ketten, hiszen úgy gondoltuk a tervezésnél, hogy egyikünk sem szeretné megfosztani a másikat, ha esetleg egy rossz nap után látni szeretné a szerzeményeit.

Amint beütöm a „00101010” kódot, az ajtó máris kattan egyet, majd résnyire kinyílik. Belépve szinte minden tetem illatát érzem, akiket eddig megöltünk. A lámpák halványan pislákolnak a falakon, miközben narancsfényük tökéletes harmóniában csillan meg a fiolák áttetsző üvegén.

Aeden azonnal a legrégebbi trófeájához rohan, majd olyan óvatosan veszi az ujjai közé, mintha a legtörékenyebb kristálygömböt tartaná a kezében. Annyi különbséggel, hogy ebben havazás helyett, mellbimbók hullanak alá.

Allison...

Aeden vele vesztette el a szüzességét, és először ölt.

Egy házibuli alkalmával, amikor is megtudtuk, hogy felvételt nyertünk a Harwood Egyetemre, apánk hatalmas partit adott a tiszteletünkre. Mivel Aeden és én még csak tizenhét és fél évesek voltunk, nem igazán rajongtunk az efféle sznob és kötött hangvételű rendezvényekhez, szóval a parti végeztével megtarthattuk a saját bulinkat.

Amikor az este már igencsak alkoholmámoros fordulatot vett, Aeden felvitte az egyik részeg lányt a hálószobájába. Mivel már akkor tudtuk, hogy örökölte édesanyánk betegségét, kellő távolból azért rajta tartottam a szememet.

Egy órával később, Aeden a haját tépve és rémült tekintettel szaladt ki a folyosóra – ahol is őrt álltam a kíváncsi szempárok elől – közölve a tényt, miszerint nem lélegzik a lány. A szobába lépve a tetem mellé sétáltam az ágyhoz, majd ellenőriztem a pulzusát.

Halott volt... Tele zúzódásokkal a mellkasán. Törött bordák, és tenyérnyomtól piros orcák. Aeden megpróbálta újraéleszteni. Itt jöttem rá, hogy nem veszítettük el emberi mivoltát, és a legfőbb feladatom az, hogy a lelkének ezen részét megőrizzem a jövő nemzedéke számára. A mentális betegsége kontrollálható, és tudtam, hogy erre kizárólag én leszek majd képes.

Azonnal leállítottam a bulit és mindenkit hazaküldtem, majd felhívtam apánkat, hogy késlekedés nélkül induljon haza, ugyanis baleset történt. Amikor hazaérve meglátta a tetemet, Aedent faggatta. Ám ő csak a haját tépte, miközben pánikolva ordítozott. „Nem akarok diliházba kerülni!!! Könyörgöm, ne küldjetek be oda meghalni!!”. Apánk forrongott a dühtől és a kétségbeeséstől, így félrehívtam a dolgozószobájába, hogy négyszemközt megbeszélhessük a továbbiakat, míg Aedent lenyugtattam annyira, hogy a síráson és rémületen kívül más érzelmet is ki tudott végre mutatni.

Amikor apánk közölte, hogy márpedig bezárja Aedent, felcsattantam. Felemlegettem édesanyánk emlékét, hogy mit tettek vele a szanatóriumban, és hogy apánk egyszer sem vette a fáradtságot, hogy megoldást keressen a problémájára. Így hát egyességet kötöttünk. Vállalom Aeden gyámságát és gondozását, de ha balul sül el, egyedül én viszem el a balhét a hátamon, míg őt hagyom továbblépni a gyászon. Mindemellett maximálisan élvezhetjük az anyagi támogatását, és amennyiben úgy látom jónak, Aeden terápiás kezeléseit is hajlandó fizetni. Miután megegyeztünk ebben a cseppet sem egális felállásban, közöltem a tényeket Aedennel is. Hálából a nyakamba ugrott, és olyan erősen szorított, hogy tudtam, megérte az áldozatom.

Miközben a bőrfotelben ülve újra és újra megszámolom a trófeáimat, Aeden még mindig Allison mellbimbóival játszadozik.

– Hah... Nézd már, hogy összeszikkadt... Kurva jó! – A szememet egy pillanatra becsukva és nagyot sóhajtva félrenézek, majd a whiskeybe kortyolok. Az óra monoton kattogását hallgatva váltogatom a tekintetem a hajtincsek között, miközben a poharam peremét simogatom a mutatóujjammal.

Egyszerűen csodálatos látvány. Harminckilenc tetemtől szerzett színpompás paletta, amelyek illatai még mindig enyhén fellelhetőek a fiolákba zárva.

Aedennek eggyel több trófeája van.

Miután véletlenül megölte Allisont, levágta a mellbimbóit, hogy mindig emlékeztesse erre a szörnyű tettére. Ám ez a tett, idővel a legnagyobb dicsősége lett. Allison szikkadt ékei három és fél éve kísérik a mindennapjainkat, amiket már annyira megszoktam, hogy szinte már családtagként tekintek rájuk.

Megiszom az utolsó korty whiskeymet is, miközben a lágy klasszikus zene dallamát hallgatom. A jég halkan koccan a kristálypohár oldalán, ahogy a bőrfotel mellett lévő asztalra rakom. Eltolom magam a kartámlától, majd felállok, és lassan, de biztosan Marie fiolájához sétálok.

Az első közös tetemünk.

Emlékszem, akkoriban még nagyon kis csibészek voltunk és türelmetlenek. Marie-t a gólyaesten ismertük meg és szinte rögtön a rögeszménkké vált. Egy hétbe sem telt, mire meggyőztük, hogy jöjjön át hozzánk egy édeshármasra. Naiv kicsi lány... Még csak nem is sejtette, hogy az oroszlán barlangjába lép be, ahol nem egy, de egyszerre két éhes száj fonódik majd a nyaka köré.

Marie bőrének illata olyan ínycsiklandó volt, hogy minden nap kerestem a társaságát csak azért, hogy érezhessem. A haja pedig... Ébenfekete, akár az éjszaka. Egyszerűen minden vágyam megtestesülése. Ő volt az első és utolsó tetem, akit megbasztam. Akit olyan szinten keféltem, hogy a nyögése hangjai szinte áttörték a házunk hangszigetelése által nyújtott védelmet. Minden porcikáját végigcsókoltam, mielőtt késsel belevágtam volna. Minden testrészét meg akartam tartani magamnak, és minden pórusát a sejtjeimbe akartam olvasztani.

Az első szerelmet sosem felejted el...

Marie-t... sosem felejtem el.

A szantálfa, melynek illata mélyen beivódott hajának minden egyes szálába, mai napig érezhető. Olyan, akár egy meleg, ölelő csók füstbe és selyembe burkolva, amit csak nagyon nehezen felejt el az ember.

A fiola fadugóját óvatosan kirántva az orromhoz emelem a vékony üveget, és miután megérzem Marie hajának illatát, szinte elsöpörnek az érzelmek, miközben a farkam megkeményedik. Hatalmasat szívok a mámorító aromába, aminek hatására lágy mosoly húzódik az ajkaimra.

Hiányzik.

Hiányzik Marie, és amit tettem vele.

Szükségem van egy új Marie-re.

2.

Aldren

Másnap pompásan ébredek. Marie hajának illata kísért álmomban, amelyben újra átéltem az együttlétünk minden másodpercét. Legszívesebben könnyítenék magamon, de sajnos még el kell tüntetnünk Lucy tetemét a suliba indulás előtt.

A Helen által készített reggeli omlett végeztével Aeden és én az alagsorba indulunk. A tetemet tegnap már becsomagoltuk egy zsákba és felmostunk, majd az erre a célra kialakított helyiségbe vonszoltuk.

Amikor kevés az időnk – például vizsgaidőszakban –, előfordul, hogy egyszerre több hullát is felhalmozunk, majd egyszerre visszük el őket a lerakóhelyünkre. Stresszes időszakban három-négy tetemet is megölünk, ezzel is oldva a bennünk dúló feszültséget.

A helyszín a ház mögötti erdő mélyén található. Egy régi, elhagyatott bánya, amelynek baloldali folyosójának végén egy igazán mély akna található. Az odavezető út nagyjából tízperces sétára van a bejárattól, így tökéletes lerakóhelynek bizonyul a számunkra.

A szagok már nem jutnak ki, az állatok nem jutnak be, és a környéken élők közül szinte senki nem jár ide a közelben ólálkodó vadaknak köszönhetően. Természetesen mi mindig felkészülünk puskákkal és riasztórendszerekkel, hogy nyugodt tempóban végezhessük a dolgunkat.

Ma sem teszünk másként.

A bányához érve felnyitom a csomagtartót, majd Aeden segítségével kiemeljük a tetemet.

– Rohadt életbe, Aeden! Mondtam, hogy kösd be a zsákot rendesen! Nézd meg... Most takaríthatom ki a szövetből az alvadt vért... – Ledorgálom őt, mire bocsánatkérően grimaszol, végül ledobjuk a tetemet a földre.

– Bocs, bratyó! Este már eléggé kiütöttek a bogyók és nem figyeltem... Sajnálom! – A fejemet rázva dühösen az alsó ajkamba harapok.

– Mindegy... Majd hétvégén megcsinálom... Dobjuk ki a szemetet, mert nem szeretnék elkésni az óráról! – Aeden hevesen bólogat, majd megragadja a tetem lábát és felemeli. Jómagam a nyakánál lévő csomót markolom meg – mivel ugye már nincs feje –, végül elindulunk a bánya bejáratához.

Odaérve rettenetes bűz csapja meg az orrunkat, így ismét ledobjuk a zsákot, majd leveszem a vállamról a puskát és körbejárom a területet. Néhány perc múlva megtorpanok.

– Francba! – Aeden meghallja a szitkozódásomat, és azonnal hozzám rohan.

– Mi a baj? Óóó... baszki! Ez meg, hogy került ide??? – A sáros földre esik a tekintete, ahol is az egyik régebbi tetemünk egyik karja díszeleg.

– Gőzöm sincs... De készítenünk kell egy fedelet az aknára, mert ha ezek a korcsok széthordják a szemetünket, annak csúnya vége lesz. – Aeden csípőre tett kézzel bólogat, végül felkapja a testrészt és a zsákra dobja.

Miután végre eljutottunk a bánya mélyére – és megszabadultunk Lucy tetemétől és a felesleges kartól –, a fegyveremmel lemérem az üreg átmérőjét.

– Nagyjából három és fél puskányi... – állapítom meg, mire Aeden megszólal.

– És ha megtelik? Ahogy látom még az idei tanévet kibírja, de aztán túl magasan lesznek a hullák... – Igaza van. Minél több tetem gyűlik össze, annál több állatot fog idevonzani az egyre erősödő szaguk. Ezt orvosolnunk kell. A fejemet vakargatom, végül megszólalok.

– Elégetjük... Sajnos hullák esetében a komposztálás nem működik. – Az öcsém a száját húzza és tudom miért. Nekem sem fűlik hozzá a fogam, mert ezek is a trófeáink részei, mégis gondolnom kell a jövőnkre, így kénytelenek vagyunk áldozatot hozni a nagyobb jó érdekében.

Végül néhány mély sóhajtást követve visszaindulunk a kocsihoz, majd az egyetemhez hajtunk. Útközben átnyújtok Aedennek pár darab nedves törlőkendőt, hogy le tudja magáról törölni a karról átragadt húscafatokat.

Odaérve leparkolok és kiszállok, hogy elszívjak egy cigit.

Nincs jó kedvem...

Reménykedtem benne, hogy elég mély az akna és végignézhetjük a bomladozó tetemek útját, de sajnos a sors mást szánt nekünk.

A második óra végeztével „Szeptember” nyomába eredek, míg Aeden egy nagymellű szőkét fűz a sportpálya lelátójánál.

Tipikus...

A büfé felé haladok, kellő távolságot tartva „Szeptember”-től.

A jövendőbeli tetemünk hófehér rakott miniszoknyát és piros, pántnélküli topot visel. Szinte látni lehet a feneke alsó részét. Elképzelve, hogy Aeden mit fog vele tenni, halvány mosoly húzódik a szám sarkában.

Az anál kampó a kedvence. A fém eszköz, amely a csuklókhoz rögzítve tartja egy helyben a testet, miközben minden mozdulat egyre fájdalmasabbá válik. Innentől kezdve bármit megtehetünk vele.

Miután „Szeptember” helyet foglalt az ablak mellett – néhány felsőbb éves fiú társaságában –, elveszek a kínálópultról egy almalevet, majd a szemközti sarokban én is leülök egy székre.

A kis kurván még melltartó sincs. Ahogy a combjait helyezgeti, elővillan hófehér csipkés tangája az asztal alatt. Szőrtelen. Tökéletesen mutatnak majd a sima bőrfelületen a tűs csipeszek, miközben elektrosokkal kínzom a csiklóját.

Az almalevemet szürcsölgetve figyelem, ahogy édesen bájcseveg a fiúkkal, mialatt a gyönyörű barna haját csavargatja az ujjaival. „Szeptember” igazán szemrevaló kis ribanc. Remélem a mellbimbói is egyediek, akárcsak a szőke tincsek a hajában, különben Aeden tajtékzani fog.

A kevésbé tetsző bimbókat a polc alján tartja, hogy még véletlenül se legyenek szemmagasságban. A hajtincsekkel nincs ilyen problémám, ugyanis mivel mindig én választom ki a tetemet, ügyelek arra, hogy számomra megfelelő adottságokkal rendelkező lány legyen. A trófeáim időrendben vannak elrendezve a polcomon – alul a legrégebbiek, felfelé haladva az újabbak.

Miután megittam az almalevemet, elindulok kifelé a büféből, hogy megkeressem Aedent. A sportpályához érve észreveszem, ahogy a szőke éppen előtte térdel, miközben Aeden a haját szorítva szopatja. A szememet forgatva megrázom a fejemet, majd odasétálok és megállok a lány mellett.

– Csipkedd magad, nem érünk rá egész nap! – Aeden feje hátrazuhan, miközben egyre vadabbul nyomja magára a lány száját, aki a levegőhiány miatt szinte folyamatosan öklendezik. Az öcsém hangos nyögései elnyomják a környéken lévő madárcsicsergéseket, így egyre türelmetlenebb vagyok. – Aeden! Haladj már, a francba is! – Megfogom a lány fejét, majd teljes erővel a farkára nyomom, amitől az öcsém hatalmas nyögéssel végre a szájába élvez.

– Azt a kurva! Kösz, Aldren! Pontosan ez hiányzott, de ez az idióta képtelen volt torokra venni a farkamat... – Miközben a lány köhög és levegő után kapkod, könnyes szemekkel felnéz ránk. Még mindig a fűben térdel, Aeden spermája pedig a combjára csepeg az álláról.

– B-basszátok... meg! – Felhorkantok, majd zsebre tett kézzel elé állok.

– Ne rinyálj! Most pedig törölközz meg! Undorítóan festesz... – A lány eltátja a száját és meg sem tud szólalni, mire Aeden hangosan felnevet. Megfordulva távozunk a pályáról, ezzel is magára hagyva a még mindig fűben térdelő szerencsétlent.

A Camaro felé haladva észrevétlenül körülnézek, végül megszólalok.

– Kinéztem „Szeptembert”... – A testvérem szinte felvillanyozódik a hallottaktól, így előttem ugrándozva halad hátrafelé.

– Király! Mesélj róla! – Széles vigyorát látva nekem is felpezsdül a vérem, ahogy a barna hajában lévő szőke tincsekre gondolok.

– Csak annyit mondok, hogy a kedvenc eszközeink jó szolgálatot nyújtanak majd... – Aeden megharapja az alsó ajkát, miközben az egyik kezét ökölbe szorítja és diadalittasan a levegőbe csap.

– Alig várom! Milyen magas? Mennyire kell meghúznom az anál kampón a láncokat? – Mosolyogva válaszolok, majd háttal az autónak dőlök.

– Ránézésre olyan... százhatvan centi lehet. Nálunk bőven két fejjel alacsonyabb. – Aeden hevesen bólogat, és szinte már látom, ahogy fejben számolja is a láncszemeket, amelyeket ki kell vennie a művelethez. Imádom, hogy ennyire lelkes.

Hazaérve Helen fogad minket a szokásos édes mosolyával.

– Kicsikéim! Jó napotok volt? – Az öcsémmel vetünk egymásra egy pillantást, mire ő ördögien elmosolyodik és Helenre tekint.

– Voltak bukkanók, de megoldjuk... – válaszolom lágy mosollyal, miközben Helen leteszi elénk a vacsoránkat.

– Jól van drágáim! Egyetek, le ne fogyjatok itt nekem! Ilyen fiatal, életerős férfiaknak szükségük van az erejükre! – Finoman megsimogatja a vállamat, majd távozik. Való igaz... Bár a tetemek cipelése nem könnyű feladat, mégis kevés ahhoz, hogy jó formában maradjunk. Pontosan ezért hetente négy alkalommal lemegyünk az edzőtermünkbe, így Aeden is kiadhatja magából a felgyülemlett stresszt.

A hallucinációi szerencsére ritkultak az erősebb gyógyszereknek köszönhetően, de sajnos még a mai napig előfordul, hogy előjön az alvásparalízise. Ez cseppet sem segít az állapotán, szóval dupla adag nyugtatóra váltottunk.

Miközben a steak felénél járok, üzenetem érkezik a mobilomra.

– Apánk a hétvégén látogatóba jön... – közlöm Aedennel a tényeket, mire lebassza a villát és a kést az asztalra.

– Mi a büdös fasznak jön ide??? – Látva a dühét, próbálom megnyugtatni, mielőtt megint szétverne valamit.

– Nem tudom, Aeden, azt nem írta... De ne aggódj! Kezeskedem érted! – Nagyokat fújtatva megnyugszik, végül bólogatva rám néz.

– Ugye nem hagyod, hogy...

– Soha! Bármi történjék is, te nem fogsz oda bekerülni! – szakítom félbe azonnal, miközben mélyen a szemébe nézek. Akárhányszor eljön apánk látogatóba, mindig úgy vizslatja Aedent, akár egy torzszülöttet. A kettőnk egyessége ugyan törékeny, de megvannak a magam módszerei, amikkel távol tarthatom a testvéremtől a hátul kötött egyenruhát.

A vacsora végeztével odaadom Aedennek az esti gyógyszereit, ami egy darab Trazodonból és két darab Clozapinból áll. A Trazodon erős antidepresszáns, míg a Clozapin olyan nyugtató, amivel teljesen kiüthetem őt éjszakára.

Figyelemmel kísérem minden mozdulatát, mert bár ő megbízik bennem, én benne viszont már nem annyira. Eleinte még többször is előfordult, hogy nem a szemem láttára vette be a piruláit, ezáltal a kis rohadék elsumákolta a dolgot és inkább lehúzta a vécén. Persze ebből nem kis problémáink adódtak a tetemeket illetőleg. Pontosan ezen okok miatt vezettem be az itthoni pszichoterápiát is.

Aeden tanult a hibáiból – és az injekciók sem voltak ínyére, amikkel kénytelen voltam lenyugtatni őt egy-egy ilyen eset után. Azóta szót fogad. Tudja, hogy a tetteinek következménye van, én pedig lelket nem kímélve vázoltam neki a szituációt, miszerint, ha elfajulnak a dolgok, kénytelen leszek őt bezáratni.

A hetünk további része izgalmaktól mentesen telt. Továbbra is megfigyeltem „Szeptembert”, aki előszeretettel incselkedett az idősebb fiúkkal, miközben egyre kevesebbet mutató ruhákban jelent meg az iskolában.

Aedent betalálta a múltkori kis szőke, akit aztán elküldött a picsába, és jól kiröhögte. Megfenyegette a lányt, miszerint, ha nem hagyja őt békén, levágja a mellbimbóit, mire közbeléptem, majd a hajánál fogva elráncigáltam onnan azt a ribancot. Jobb, ha Aedent senki nem ingerli, így is elég baja van szegénynek.

A szombat délelőttöt a kocsi takarításával töltöm. Picsába Aeden... A tetem vére teljesen beivódott a bézs színű bőrszövetbe, és már három kefét is tönkrevágtam, mire végre sikerült kiszedni a foltokat.

Aeden persze sosem segít. Nem is várom el tőle. A gyilkolás számára terápia, így cseppet sem szeretném, ha munkaként tekintene rá, mivel ezzel totálisan elvenném tőle az élvezetet. Egyedül a felmosásban segít, hogy még én is időben ágyba kerüljek.

Amikor belépek a házba, fintorogva Aedenre nézek, aki a kanapén ülve Playstationözik.

– Sikerült? – kérdezi, mire bólintok, ő pedig felmutatja a hüvelykujját, és visszatér a játékhoz.

Elpakolom a tisztítószereket a konyhai szekrénybe, majd fekete zsákba teszem a keféket, és leviszem az alagsori tetem tárolóba. Semmilyen véres holmit nem dobok ki a ház szemetesébe, ezzel is növelve a biztonságunkat.

A whiskeymet kortyolgatva nézem, ahogy Aeden játszik, mire hirtelen megszólal a kapucsengő.

Csodás... Egy újabb szar nap.

Az injekciókat már előkészítettem, és reggel dupla adag hangulatjavítót adtam az öcsémnek, hogy túlélje ezt a napot apánkkal.

Az ajtóhoz lépve beengedem őt, mire szorosan átölel és megveregeti a hátamat.

– Fiam! Örülök, hogy látlak! Hogy érzed magad? – Végignéz rajtam, miközben a karjaimat fogja és mosolyog.

– Uram! Jól vagyunk, köszönöm! – Kissé elhátrálok, mire Aeden is félredobja a kontrollert, majd feláll és savanyúan apánkra néz.

– Fater... Mi szél hozott? Hogy van az új faszköntösöd? Hány éves is? Tizenkettő? – Aeden gúnyosan mosolyog rá, mialatt mereven tartja vele a szemkontaktust. Kettejük közt váltogatom a tekintetem, és tudom, hogy ebből megint baszott nagy vita kerekedik.

– Aeden... Örülök, hogy még itt vagy! Ezek szerint a testvéred úgy véli, hogy még emberek közé mehetsz... – A francba... Megnyalom a számat és egyből Aedenre siklik a tekintetem, aki egyre dühösebb. Picsáért kell ingerelni!

– Baszd meg, te vén geci! Ha csak ezért jöttél, el is húzhatsz a faszba! – Azonnal közéjük lépek.

– Elég lesz! Apa... Kérlek! – A dolgozószobánk felé intek a kezemmel, mire apánk bólint és elindul. Miközben elhalad a kanapé mellett a tarkóját masszírozva, Aedenhez fordulok. – Aeden... Nyugodj meg, kérlek! Tudod, hogy ez nem vezet semmire! Hagyd, hogy elintézzem! – Az öcsém feszülten figyeli apánk minden mozdulatát, majd amikor belép a dolgozószobába, hatalmasat fújtat.

– Mi a picsának jött ide? Mindig ezt csinálja! Elegem van Aldren! – Az állkapcsomat megfeszítve a testvérem vállát szorítom és bólogatok.

– Tudom... De te nem tehetsz róla! Ugye ezzel tisztában vagy? – A fejét rázva hitetlenkedik, miközben látom az arcán, hogy azt hiszi csalódást okozott. – Játssz tovább nyugodtan... Én ezt elintézem! Megígérem! – A dolgozószoba felé biccentek a fejemmel, Aeden pedig rám nézve bólogat. Végül visszaül a kanapéra, felhúzza a lábait és a kontrollerért nyúl.

A szobába érve látom, ahogy apánk a könyvespolcot nézi zsebre tett kézzel. Remélem nem nyúlt hozzá, mert ha pont azt az egy könyvet akarja kihúzni, ami a titkos ajtó nyitója, nagy szarban leszek.

Erről még Aedennek sincs tudomása...

Az asztal mögé sétálok, majd helyet foglalok.

– Szóval... Minek köszönhetjük a látogatásodat? – A velem szemben lévő bőr fotelre mutatok, helyet kínálva apánknak, aki készségesen elfogadja és leül.

– Khm... Nos, öhm... – Feszülten figyelem, miközben egyre gyanúsabban nézek rá, mire elővesz egy borítékot a zsebéből, az asztalra teszi, és felém tolja.

– Megkértem Kimberly kezét... Szeretnélek meghívni titeket a novemberben tartandó esküvőnkre.

Szinte leesik az állam. A mocskos kurva életbe. Aeden ennek cseppet sem fog örülni. Nagyot nyelek, majd a borítékért nyúlok. Amikor kinyitom és elolvasom, elképedek. Newport egyik legelegánsabb hotelében tartják meg az esküvőt, amelynek ablakai közvetlenül a tengerre néznek.

Rohadék...

Édesanyánkat egy útszéli kávézóban kérte meg, ezt követve egyszerűen bebattyogtak a hivatalba a papírokért. Semmi felhajtás, mondván „a szerelem a lényeg”.

– Remek... Számíthatsz ránk! – Mereven tartom vele a szemkontaktust, miközben érzem, hogy az állkapcsom annyira feszül, hogy mindjárt széttörnek a fogaim. Észreveszem apánkon a zavartságot és a szégyent, és biztos vagyok benne, hogy szinte láthatóvá váltak számára a gondolataim. Hirtelen a levegőbe mutat, majd ismét a zsebéhez nyúl.

– Ohh, mielőtt elfelejtem! Boldog születésnapot fiam! Tudom, hogy még nincs tizenötödike, viszont aznap sajnos nem érek rá... – A kabátja belső részéből előhúz egy szivardobozt, ami egy elegáns selyemszalaggal van átkötve. Másodpercekig tartja előttem, mire végre érte nyúlok.

Felnyitva a doboz fedelét a szemem elé tárul öt darab Gurkha Royal Courtesan, ami a világ egyik legdrágább szivara, aranylevélbe csomagolva, a Himalájából származó ritka dohánnyal. Egyetlen szála egy millió dollárba kerül.

Ha azt hiszi, ezzel megvesztegethet... Nos... jól gondolja. Félmosolyra húzom a számat, majd kiveszek egy szálat, és az orromhoz emelem. A krémes, fűszeres és fás illat erősen érezhető, amely egyszerre testes és kifinomult. Igazi luxusélmény, amit bizony csak kevesek engedhetnek meg maguknak.

– Köszönjük! Biztosan találunk rá megfelelő alkalmat, hogy kiélvezzük. – Apánk összeráncolja a homlokát, végül megszólal.

– Aeden is szivarozik? Úgy tudtam, hogy csak te... – Szétvet az ideg. A nyelvemet pörgetem a számban, majd erősen az alsó ajkamba harapok, nehogy felálljak és beverjek neki. Ezek szerint Aedennek nem is hozott ajándékot.

– Ritkán, de ő is szereti. – A válaszomra meglepetten elhúzza a száját, végül mintha mi sem történt volna, ellöki magát a karfáktól és feláll.

– Nos. Akkor novemberben! – Én is követem a példáját, majd közel sétálva hozzá, kezet rázok vele.

– Alig várom... – Kelletlen mosoly hagyja el a számat, miközben érzem, ahogy az orrcimpáim kitágulnak és szaporábban veszem a levegőt. Pillanatok alatt ki tudnám iktatni. Nagy szerencséje, hogy elismert ingatlanos, különben már rég az akna fenekén oszladozna.

Megveregeti a vállamat, végül elindul kifelé a dolgozószobából. A nappaliba érve rá sem néz Aedenre, aki minden lépését feszülten figyeli. Szorosan követem apánkat a bejárati ajtóig, aki a küszöbön megáll, és közelebb hajolva halkan odasúg, miközben Aeden felé biccent a fejével.

– Nem gondoltad meg magad? Teljes értékű életed lehetne nélküle... – A kezeim ökölbe szorulnak magam mellett, és csak nagyon kevés tart vissza, hogy le ne rángassam az alagsorba.

– Mint mondtam, jól vagyunk. Köszönjük szépen az aggódást! – A száját húzva bólogat, majd válaszol.

– Novemberig azért még gondold át... Híres emberek is lesznek a partin. Nem szeretnék... problémát. – Megnyalom a számat, és az ajtókilincsre fogok.

– Mindketten ott leszünk! Köszönjük a látogatást! – Szinte az orrára csapom az ajtót, mire ő meghátrál, majd az ajtó melletti üvegen keresztül figyelem, ahogy zavartan, de végül elindul az autója felé.

Másodpercekig állok a bejárat előtt, hogy lehiggadjak, mire Aeden odakiabál.

– Mit akart a vén fasz? – Eszem ágában sincs most közölni vele apánk valódi szándékát, így úgy döntök, hogy csak az esti bogyó turmix után osztom meg vele az esküvői meghívást. Felé fordulok, és lassan elindulok a kanapé irányába.

– Hozott nekünk születésnapi ajándékot, és az állapotodról érdeklődött... – Aeden szemei elkerekednek.

– Hozott nekünk ajándékot? Nekem is?? – Bárkinek könnyedén hazudok, de az öcsémnek egyszerűen nem tudok.

– Igen... Öt darab Gurkha Royal Courtesant. – Zsebre tett kézzel megállok Aeden mellett, aki felhorkant a válaszomtól.

– Szivar... Ezek szerint elmondtad neki, hogy nekem is ez az egyik szenvedélyem. – Bólintok, és remélem, nem bukom le előtte. – Szerinted, ha tudná a másikat, mit szólna? – Gúnyos vigyora engem is jó kedvre derít, de sajnos nem annyira, hogy eltűnjön a bennem felgyülemlett feszültség és düh.

– Nos... Az egy érdekes beszélgetés lenne... – Aeden felhorkantva nevet, végül visszatér a játékhoz. – Lemegyek az edzőterembe kicsit. – Meg sem kérdezi az okát, csak legyint a kezével. Az öcsém tisztában van vele, hogy apánk látogatásai mindig ilyen hatással vannak rám, elvégre rohadtul unom már mindig azt hallgatni, hogy „Aeden egy selejt, akit be kell záratni”.

Az edzőterembe leérve leveszem az ingemet, majd a boxzsákhoz lépek. Elképzelem apám arcát és Kimberlyt, ahogy anyám helyett őt kényezteti, aminek hatására olyan szintre emelkedik a pulzusom, hogy mindjárt szétrobbanok.

Ütök.

És ütök.

És még erősebben ütök!!!

Mocskos állat!

Fél óra után már alig kapok levegőt. A tüdőm lángol, a gondolataim hevesen cikáznak a fejemben, miközben édesanyánkra gondolok. Az utolsó alkalomra, amikor még élve láttuk őt.

Életem legpocsékabb karácsonya volt.

A gimnázium utolsó évében – az ünnepekkor – elmentünk meglátogatni őt, hogy elújságoljuk a nagy hírt, miszerint mindkét fia bekerült az ország egyik legelitebb egyetemére. A szanatóriumba érve tudtuk meg, hogy édesanyánkat áthelyezték a déli szárnyba, ahol a legkritikusabb betegeket tartották megfigyelés alatt. Teljesen le voltunk sokkolva. Kivéve apánkat... Ő ugyanis már réges-rég tudta ezt, mégsem szólt nekünk róla.

A folyosón lépdelve hallottuk a többi beteg sikolyait és morgásait, akik közül néhányan, az ajtajuk üvegének ütötték a fejüket.

A kórház ezen része sokkal idegenebb, hűvösebb és barátságtalanabb volt, mint a szanatórium többi szárnya. A falak szürkék voltak és kopottak, a mennyezeti lámpák olyan szögben világították meg az emberi alakokat, mintha szellemek lettek volna.

És tulajdonképpen már tényleg azok voltak. Az orvosok és az ápolók minden emberi tulajdonságot kiirtottak belőlük. Nyáladzó, két lábon járó üres porhüvelyekké váltak, lélek nélkül.

Amikor elértünk a legutolsó ajtóhoz, az ápoló egy hihetetlenül kicsi kulcscsomót bányászott elő a kék egyenruhájának zsebéből.

Hetes ajtó.

Csupán hét szoba volt ezen a szinten, mindegyik kétségbeeséssel és halállal átitatva.

Amikor a zár kattant, majd beléptünk, szinte elborzadtunk a látványtól. A szoba levegője állott volt és fullasztó. Az egyetlen fényforrás egy pislákoló lámpa volt a mennyezeten, amely hosszú árnyékokat vetett a falakra. Az ágy a sarokban állt, fehér lepedője meggyűrve, halvány foltokkal tarkítva, amelyeket inkább nem akartam közelebbről megvizsgálni.

És ott feküdt ő...

Édesanyánk.

Vagy legalábbis valami, ami egykor ő volt.

A bőre szinte áttetszőnek tűnt a hideg neonfényben, az arca beesett, a haja kócos, mintha hetek óta nem fésülték volna meg. A szemei... Azok voltak a legrosszabbak. Azok a szemek, amelyek régen szeretettel és melegséggel néztek ránk, most üresen meredtek a semmibe.

Azt mondják, az őrületnek nincs szaga. De ez hazugság.

Az őrület, rothadó bőr és gyógyszerek keserű bűzében él. Az őrület a mosdatlan test, az áporodott takarók, a körmök alatt megbúvó kosz szaga.

– Anya? – Aeden hangja alig volt halhatóbb egy suttogásnál, ahogy lassan közelebb lépett az ágyhoz.

Anyukánk nem reagált.

Még akkor sem, amikor az öcsém óvatosan megérintette a kezét. Csak amikor az érintése már túl erőssé vált, akkor rezzent össze, mintha egy idegen nyúlt volna hozzá. A tekintete fókuszált, de nem ránk. Valamin átnézett. Valami mást látott.

– Nem... nem... nem... – kezdte suttogni magának, egyre gyorsabban és egyre rémültebben. – Nem!!!! Neeeem!!!!!! – Elrántotta a kezét, és olyan erővel szorította meg a takaróját, hogy az ujjai kifehéredtek. A teste összerezzent, majd úgy sikoltott fel, hogy még az ajtón lévő üvegablak is megremegett tőle.

A hangjától a hideg futkosott a hátamon.

Az ápoló azonnal közbeavatkozott, aki gyors mozdulatokkal próbálta lenyomni őt az ágyra, miközben a zsebéből egy fecskendőt húzott elő.

– Ki kell menniük! Most! – utasított minket, de én képtelen voltam megmozdulni.

Mert édesanyám ekkor rám nézett.

Először, mióta beléptünk.

És az a tekintet... Nem volt üres.

Nem volt őrült.

Tisztán láttam benne valamit.

Méghozzá rémületet...

Tudtam, hogy nem miattunk fél.

Hanem valami sokkal rosszabbtól.

A látogatás örökre az elmémbe ivódott. Mai napig apánkat hibáztatom a történtek miatt, hiszen biztos vagyok benne, hogy ha több időt, energiát és pénzt fektetett volna édesanyánk kezelésébe, akkor még mindig velünk lehetne.

Másnap hívtak minket a szanatóriumból.

Édesanyánk öngyilkos lett.

Addig verte a fejét a fém ajtóba, míg be nem tört a koponyája, és el nem vérzett.

Teljesen fel voltunk háborodva, és össze voltunk törve, mire a magyarázatuk csak annyi volt, hogy „Gyakran előfordul az éjszakai zsongás, így nem szenteltek neki különösebb figyelmet”.

December 23.

Aeden és én két hétig ittunk, és úgy be voltunk baszva, hogy szinte teljesen kiesett ez az időszak. Elvileg szilveszterkor az öcsém rárontott apánkra egy késsel, de nekem nem rémlik az eset, szóval kettő az egy ellen megnyertük a vitát. Még ha igaz is lett volna, akkor is Aeden pártját fogom.

A kezeim véresek.

A bőr felszakadt a csontokon és mindkét kézfejem remeg. A testemen és az arcomon izzadságcseppek gyöngyöznek, miközben a szemembe lógó tincseimtől alig látok.

A hajamba túrok az ujjaimmal, mialatt csípőre tett kézzel járkálok fel-alá a boxzsák előtt, és egyszerűen elképzelhetetlennek tartom, hogy az esküvő békés kimenetellel záruljon.

A vacsora végeztével, miután Aeden bevette a bogyóit, várok. Felmegyünk a saját szobánkba, letusolunk, majd nagyjából egy óra elteltével, amikor már hatnak a gyógyszerek, bekopogok hozzá, és hátrébb állok a folyosón.

Sosem lépünk be a másik magánszférájába.

A ház minden területe közös, kivéve a hálószobát és a titkos, könyvespolc mögötti helyemet.

– Mizu, Al? Nem tudsz aludni? – Kérdésére komoly hangon válaszolok.

– Menjünk le a trófeaterembe... – Nagyot nyelek, miközben Aeden értetlenül néz rám. Tudom, hogy a gyűjteménye látványától megnyugszik, ezért jobbnak látom ott közölni vele apánk jöttének eredeti szándékát.

– Okesz! – A testvérem előttem sétál, mialatt a fejében lévő nem létező ritmusra táncol. Leérve beütöm a kódot, végül belépünk a tincsek és bimbók nyugodt világába.

Aeden azonnal Allison fiolájához siet, amit a kezébe véve megráz. Felhorkant a kiszáradt ékek üvegen koppanó hangjától, én pedig belekezdek a mondanivalómba.

– Beszélnünk kell... – Leengedi az üvegcsét és gyanúsan néz rám. – Apánk... – Nagyot nyelek, hogy folytatni tudjam, miközben Aeden arcára kiül a pánik. – Meghívott minket a novemberben tartandó esküvőjére... Kimberlyvel. – A levegőt szinte vágni lehet, olyannyira feszült csend telepszik közénk.

Végül percek elteltével Aeden keze egyre jobban remegni kezd a dühtől.

– Most ugye csak viccelsz??? – Vicsorogva szólal meg, miközben a szavakat úgy köpi ki a száján. Egyre jobban szorítja az üvegcsét, ami szinte már ketté roppan a tenyerében. A fejemet rázom és lesütöm a tekintetem, mire Aeden kezében elpattan a fiola üvege és szilánkjaira törik. Allison mellbimbói a földre esve gurulnak a polc és a bőrfotel alá, az öcsém tenyeréből pedig vér kezd el csöpögni a padlóra.

– Aeden... én... – Amint észbe kap és rájön, hogy a legféltettebb trófeája tönkrement, azonnal elkezd pánikolni, sírni és ordítani, miközben a haját tépi.

– Nem! Nem!!! Bassza meg!!!! – Térdre zuhan, majd négykézláb kezdi el keresni a szilánkok között az ékeket, mire szélsebesen mellé guggolok, és megpróbálom lefogni.

– Aeden!!! Állj le! Könyörgöm!!! – Ügyet sem vetve rám, akkorát lök rajtam, hogy hátraesek, így előrántom a zsebemből az előre bekészített injekciót, végül egy erős mozdulattal a nyakába szúrom a tűt. Eldobom, majd a karjaimmal ölelem át a testvéremet, miközben próbálom leállítani, de ő csak ordít és sír.

– Allison!!!!

– Könyörgöm, Aeden, nyugodj meg!! Kérlek!! – Magamhoz szorítva igyekszem őt megnyugtatni, míg végül néhány perc múlva a térdemre dőlve elfekszik, és átkarolja a derekamat.

– A-Allison... – A hangja elcsuklik, és bár tudom, hogy nem a mellbimbók miatt van kiakadva, mégsem segít a dolgon, hogy az is tönkrement.

– Megkeresem! Esküszöm neked! De most könyörögve kérlek, próbálj meg lehiggadni... – Sírva szorít magához, miközben érzem a szilánkoktól véres tenyereit a hátamon. A talpát is felsértette a széttört üveg, a nadrágja pedig a vörös nedvtől mocskos. – Shh... Nyugodj meg... Minden rendben lesz, esküszöm neked! – A fejét simogatva ölelem át, ő pedig szép lassan elalszik a karjaimban.

3.

Aldren

Az éjszaka során Aeden többször is felriadt álmában, így kénytelen voltam két injekciót is beadni neki, hogy megnyugodjon. A fél estét Allison mellbimbóinak keresésével és a szilánkok feltakarításával töltöttem. Az ékeket megtisztítottam, majd egy teljesen új fiolába tettem, amit aztán Aeden éjjeliszekrényére helyeztem, hogy reggel ez legyen az első, amit meglát, amikor majd felébred. Bár az a szabályunk, hogy nem lépünk be egymás hálószobájába, tegnap este kénytelen voltam ezt az egyességünket többször is felrúgni, mialatt ellenőriztem őt.

Reggel sokkal később ébredek, mint általában, így az első utam azonnal az öcsém szobájához vezet. Halkan bekopogok, válaszra várva.

– Aeden? – A hangom nem hangosabb, mint egy suttogás, mire mocorgást hallok bentről. – Aeden? Bejöhetek? – Válasz nélkül maradok, végül úgy döntök, benyitok, hiszen a gyógyszereit – depresszió ide, vagy oda – be kell vennie. – Hey... – Ahogy meglátom az öcsémet összekuporodva a takaró alatt a fal felé fordulva, összeszorul a szívem. Óvatosan az ágya szélére ülök és a vállára teszem a kezemet, majd az érintetlen fioláért nyúlok, amit Aeden arca elé emelek. – Nézd... megtaláltam őket! – A testvérem nagyon lassan kinyitja sírástól feldagadt szemeit, és amint meglátja a sértetlen mellbimbókat, felderül az arca.

– Allison! – Hirtelen a fioláért kap, végül felül és szorosan átölel. – Köszönöm Aldren! – Elmosolyodom a reakciója láttán, és megveregetem a hátát.

– Ez csak természetes... – Elhúzódok tőle, ő pedig az ékeket kezdi el vizsgálni. Kihúzom a fiókját, majd előveszem a gyógyszereit és felé nyújtom. – Vedd be, kérlek! – Rám nézve sűrűn bólogat, miközben egy halvány mosoly húzódik a szájára.

Miután bevette a bogyókat, feláll, kinyújtóztatja a karjait és megdörzsöli a szemeit. Ismét Allison fiolájába mered, én pedig tudom, hogy nehéz napoknak nézünk elébe, ha csak nem teszek ellene valamit.

Aeden nem csatlakozott a reggelihez, így megkértem Helent, hogy vigye fel neki tálcán és helyezze az ajtója elé. Most egyedüllétre van szüksége, szóval hagyok neki egy kis teret, hogy elmerülhessen a gondolataiban, így én is foglalkozhatok az aknafedő elkészítésével.

A garázsba megyek a favágó baltáért – mivel a tetemekre külön erre a célra fenntartott eszközünk van –, majd a ház mögötti erdőbe sétálok. Kiválasztok egy, a fedél elkészítéséhez megfelelő fenyőt, amelyet néhány csapással a földre terítek. A fatörzset visszaviszem a vállamon a hátsó udvarunkba, végül elkezdem egy rönkön méretre darabolni.

A csiszolás után a lécek elnyerik végleges formájukat, így megkezdhetem az összeillesztésüket. Idő közben be kellett szaladnom a puskámért – ami aznap nálam volt –, hogy le tudjam mérni a körformát, amit aztán lefűrészelek az összeszegelt fadarabokból.

Órákkal később végül elkészül a tökéletes aknafedő, én pedig leülök a rönkre, hogy kifújjam magam.

Mindjárt délután három óra. A testem csupa izzadtság és forgács, a tenyerem pedig vízhólyagos a baltától. Felhorkantok, amikor belegondolok, hogy a tetemek fejének levágása után bezzeg sosincs ilyen problémám.

Megragadom az aknafedőt és a garázsba viszem, végül a baltával együtt visszasétálok a házba.

Aeden még mindig nem jött le a közös helyiségbe, így a szobám felé haladva néhány másodpercre odatartom a fülemet az ajtajához.

Allison ékeinek kopogását hallom a fiola üveg oldalán.

Magára hagyom.

A szobámba érve a fürdőbe veszem az irányt, majd leveszem a forgáccsal teli nadrágomat és a boxeremet, amiket aztán a földre dobok. Tusolás után majd kibaszom őket a kukába. Beállok a zuhany alá, és olyan forró vizet engedek, ami szinte már égeti a bőrömet, de mégis jól esik a fizikai fájdalom. Kicsit elnyomja a lelkem mélyén uralkodó kínt, amelyet Aeden és édesanyánk miatt érzek a nap minden egyes másodpercében.

Miután végeztem, a derekam köré tekerek egy törölközőt, végül az öcsém szobájához sétálok és bekopogok.

Semmi válasz.

Benyitok, majd amikor meglátom őt az ágyon ülve, hátával a falnak dőlve, felhúzott térdekkel, ahogy a fiolára mered, támad egy ötletem.

– Hey, öcskös... – Egy pillanatra felrántja a szemöldökét, majd gúnyosan válaszol.

– Két perc, Aldren... Két kibaszott perccel születtél korábban! – Halkan elnevetem magam és beljebb lépek.

– Pontosan... Szóval ezt jól jegyzed meg... „öcskös”! – Aeden a szemeit forgatja, majd egy félmosoly húzódik a szájára, én pedig folytatom. – Menjünk ki a parkba vacsora előtt... – Elfintorodik és értetlenül néz rám.

– Mi a fasznak? Botot akarsz dobálni nekem? – Felhorkantok a felvetésére és a fejemet rázom.

– Nem ez volt az eredeti tervem, de nem is rossz ötlet. – Csúnyán néz rám, végül bemutat nekem a középső ujjával.

– Kapd be! – Nevetve lépek közelebb és a térdeire támaszkodom.

– Kitaláltam egy új játékot! Élvezni fogod... – A szavaimra felhúzza a szemöldökét, és szinte azonnal meglátom az érdeklődést az arcán.

– Játék, hm? Kell vinnem valamit? – A fejemet rázva lököm el magam tőle, majd a halántékomra bökök a mutatóujjammal.

– Csupán a képzeletedet... – Rákacsintok és megfordulok, majd elindulok az ajtó felé, végül még egyszer visszakiabálok neki a vállam felett. – Öltözz! Tíz perc és indulunk!

Miután magamra kaptam egy nadrágot és egy pulóvert, visszasétálok a folyosóra, majd megállok Aeden ajtaja előtt és háttal a falnak dőlök. Néhány perc elteltével kilép a szobájából, kezében Allison fiolájával, és elindul a folyosón.

– Ugye azokat nem akarod hozni? – A mellbimbókra nézek, mire felhorkant.

– Ne parázz! Csak, ha már arra megyünk, leviszem a helyére... – Megkönnyebbülten bólintok, végül egymás mellett indulunk el – ő az alagsor felé, én pedig a garázs irányába.

A kocsiban ülve várok Aedenre, aki nagyjából öt perccel később be is huppan a mellettem lévő ülésre.

– Szóval park, hm? Egy kis friss levegő, madárcsicsergés, terpesztve jógázó csajok... – Nagyot sóhajt, én pedig elmosolyodom.

– Ahogy mondod, öcskös... Csupán a képzeleted szabhat határt. – Azzal elindítom a Camarót, kihajtok a garázsból, végül a közeli egyetemi park felé hajtok.

Odaérve leparkolok a betonos részen, majd kiszállunk, és a kocsinak dőlve egymás mellett állva rágyújtunk egy cigire.

– De most komolyan, Aldren... Mi a fasznak jöttünk ide? Fogócskázni akarsz? Vagy csak lefeküdni a fűbe és nézni a kék eget? Mert őszintén... Ezekből már kurvára kinőttem. – Mélyen beszívom a füstöt, majd kifújva azt, felemelem a fejemet, miközben a távolban sétáló embereket bámulom.

– Nyugalom, Aeden... Hamarosan megtudod. – A testvérem a szemeit forgatja és a nyelvével csettint, én pedig mindjárt tarkón csapom a reakciója láttán. Eldobom a cigit és eltaposom, majd megragadom a vállát és a park felé tolom. – Indulj meg! Keress egy szimpatikus padot, amire leülve beláthatjuk a területet. – Fintorogva néz hátra a válla felett, én pedig nagyot lökök rajta.

– Ne lökdöss már, baszd meg! – Hangosan felnevetek, mire ő ököllel a vállamba üt és otthagy. Kis duzzogós.

Miután kiválasztott egy megfelelő padot a park kellős közepén, leül és a támlára teszi a karjait. Csatlakozom hozzá, majd előhúzom a pulcsim zsebéből az apánktól kapott szivaros dobozt, aminek látványára felhúzza a szemöldökét.

– Most komolyan? Ezért jöttünk ki a parkba? Mi van, cigimentessé tetted a házat, mialatt én aludtam, vagy mi a fasz? – A fejemet rázva nevetek, végül kiveszek két szálat és az egyiket felé nyújtom.

– Ez csak a hab a tortán, Aeden... – Odaadom neki a zippót, ő pedig duzzogva a szájába veszi a szivart és rágyújt.

Az első slukkot magasan a levegőbe fújjuk, és szinte teljesen egyszerre elkezdünk bólogatni és mosolyogni. Gondolom ez, afféle iker dolog lehet.

– Szóval... Elárulod végre, miért vagyunk itt? – Mélyen beszívom a himalájai szivar által keltett füstöt, hosszasan lent tartom, miközben végig vigyorogva az öcsém szemébe nézek, aki már egyre türelmetlenebb.

– Nézz körül... Mit látsz? – Aeden nagyot sóhajt, végül fáradtan körbetekint.

– Sok idiótát, akik kurvára unatkoznak vasárnap délután? – Elmosolyodom, majd az ujjammal lágyan megbököm a halántékát.

– Gondolkozz még... – A testvérem felém fordul és gyanúsan rám néz, mire egy pillanatra felhúzom a szemöldökömet és egy nagyjából tíz méterre lévő barna tetem felé biccentek a fejemmel, aki egy fa tövében olvas.

Aeden odakapja a tekintetét, és vigyorogni kezd.

– Te rohadék... – Ördögien elmosolyodom és közelebb hajolok hozzá, végül suttogva folytatom.

– Mit gondolsz? Milyen lehet a mellbimbója? Mert a haja... – Mélyen beszívom a friss levegőt. – Mmm... igazán gyönyörű. – Aeden nagyot nyel, majd végig a lányon tartva a tekintetét, megnyalja az alsó ajkát.

– Máris tetszik ez a játék... – Elhajolok tőle, hátradőlök, és tovább szívom a szivaromat.

– Most nézd meg azt... Ott a hot-dogosnál. Mit gondolsz?

– Hmm... Szerintem olyanom már van. – A szemeimet forgatom a válaszára, mire folytatja. – Na de olyanom... – A szájába harapva a szökőkútnál ülő vörösre téved a tekintete. – Olyanom még biztosan nincs... – Elnézve a lányt, igazán jól el tudnánk vele szórakozni. Mindemellett a derékig érő vörös haja úgy csillog a fáradt napfényben, akár a rubint.

– Szeretnéd, ha hazavinnénk? Tudod... Csak kicsit kiengedni a gőzt. – Az öcsém olyan félmosolyt ereszt, amely válasz a kérdésemre.

A következő egy órában végig a lányt figyeljük, miközben élvezzük a szivarunk kellemes fás ízét. Amikor a vöröske elindul a park kijárata felé, elnyomjuk a padon a születésnapi ajándékunkat, végül visszatesszük a dobozba és felállunk, hogy kövessük.

Az alakja annyira tökéletes, akár egy szoboré. Elképzelve, ahogy a hófehér bőrén végigfolyik a vére, olyannyira feltüzel, hogy szinte alig bírok magammal.

Ártatlan... És törékeny.

Tökéletes tetem arra, hogy feldobja ezt a pocsék hétvégét.

Kellő távolból követve őt, amikor befordul az egyik sikátorba, a fejemet rázom.

Buta, buta lány... Ennyire megkönnyíteni a dolgunkat.

Szélsebesen mögé rohanok, majd hátulról átkarolva, és a száját befogva, berántom őt egy konténer mögé, végül a falnak préselem. A testem tökéletes ívben fonja körül vékony alakját, és amint megérzem a hajának erdei gyümölcsös illatát, azonnal felmordulok. Érzem, ahogy a farkam elkezd keményedni, így még jobban hozzányomva magam, a fenekéhez szorítom a csípőmet.

A tenyerembe sikít.

Aeden türelmesen vár mögöttem, miközben halk kacajait hallgatom.

A lány sorsa megpecsételődött...

Ugyanis mostantól már nem más, csupán csak egy tetem.

Közel hajolok az arcához és a fülébe suttogok.

– Azt hiszem, veled megszegem a saját szabályomat... Mert bizony ma én is meg foglak baszni! – A szavaimra elkezd pánikolni, és én szinte érzem, ahogy a szíve egyre hevesebben ver és gyorsan zihál. Látom, ahogy a könnyei utat törnek a szemei szorítása alól. Rugdos, és a karjaival kapálózik, de mind hiába.

Mélyen beszívom hajának mámorító illatát, majd erősen a nyakába harapok, amitől olyan hanggal sikít fel, hogy szinte minden vér a farkamba tódul. Felhúzom a szoknyáját és félrerántom a bugyiját, végül erősen a falhoz szorítom, hogy ki tudjam szabadítani kőkemény farkamat a nadrágom fogságából. Megragadom a tövénél, majd olyan erősen hatolok belé, hogy úgy érzem, mintha átszakítottam valamit. Teljesen tövig nyomom magamat, és miközben mozdulatlanul élvezem szűk puncijának melegét, sóhajtozva az arcához hajolok.

– Óóó... Te még szűz voltál, nem igaz? – A tetem csak sikít és ellenkezik, én pedig a derekánál fogva a falhoz szorítom, miközben kissé távolabb húzódok.

Lenézek a farkamra.

Véres.

Mmm...

Az alsó ajkamba harapva felmordulok, majd teljes erővel a puncijába hatolok, amitől sikítva zokog.

Kibaszottul szűk...

Én pedig kibaszottul élvezem.

Keményen dugom, miközben Aeden őrt áll mögöttünk, és amikor érzem, hogy már közel járok, hirtelen kirántom a farkamat a tetemből, majd megfordítom és térdre lököm. A sikolyát elfojtva megragadom a fejét, végül a torkáig betolom a szájába a vérétől nedves kőkemény részem. A tetem a combomat üti, karmol, én pedig testet nem kímélve baszom olyan tágra a száját, hogy a sarkokban felreped a bőre.

Még jobban rászorítok a hajára, ügyelve arra, hogy azért ne tépjem ki...

Lenézek rá és vicsorogva megszólalok.

– Ha meg mersz harapni, kitöröm a fogaidat! – A tetem összeszorítja a szemeit, amikből patakokban folynak a könnyei, miközben alig kap levegőt.

Végül... Néhány erőteljes lökést követve, akkorát élvezek, hogy közben alig bírom megtartani a fejét az öklendezéseitől. Érzem, ahogy a farkam a meleg és szűk torkában lüktet, mialatt hatalmas sóhajok hagyják el a testemet. A fejem hátrazuhan és vigyorogva zihálok.

Bassza meg...

Kirántom belőle magam, és szinte hátratántorodok a megkönnyebbüléstől, miközben a tetem köhögve a könyökére zuhan.

– S-segítség!!!! – A sikítására azonnal feleszmélek, és egy hirtelen mozdulattal fejbe rúgom, amitől elájul.

– Faszom!!! – Dühösen a hajamat tépem, Aeden pedig össze-vissza kapkodja a tekintetét, hátha meghallotta valaki, de mivel percekkel később sem érkezik senki, megnyugszunk.

Elrakom a farkamat, majd elindulok kifelé a sikátorból, miközben a vállam felett hátraszólok az öcsémnek.

– Figyelj rá! Hozom az autót! – Aeden vigyorogva bólogat, én pedig szélsebesen a kocsihoz rohanok és beszállok.

A sikátorhoz érve az öcsém már felkapta a vállára a tetemet, szóval gyorsan betolatok és kiszállok, hogy kinyissam a csomagtartót.

Hazafelé vezetve a testvérem metál zenét kapcsol, majd hangosan nevetve a műszerfalba üt.

– Tesó!!!! Ez kibaszottul hatalmas volt!!!! – Egy félmosolyt eresztve tovább figyelem az utat, mire folytatja. – Mi történt veled? Te sosem baszod meg őket! Imádom ezt az Aldrent!!!! – Olyan diadalittasan ordít, mintha legalábbis Nobel-díjat kaptam volna. Vetek Aedenre egy pillantást és megvonom a vállaimat, mire erősen összecsapja a tenyereit. – Aldren te állat!!!! Geci jó ez a nap, bassza meg!! – Az öcsém izgalma rám is jó hatással van, ugyanis kiszakad belőlem egy olyan megkönnyebbült nevetés, amelyre már nagyon régóta szükségem volt.

Hazaérve kiszállunk a kocsiból, a csomagtartóhoz sétálunk és felnyitom.

A tetem már ébredezik.

Mivel ez egy különleges alkalom, így nem kábítom el.

Minden sikolyát, minden könyörgő nyöszörgését hallani akarom, egészen a baltával lesújtott pillanatig.

Aedenre nézek, aki ördögi vigyorral az arcán, éhes szemekkel követi végig a tetem gyönyörű vonulatait. A hófehér alapon lévő kék virágos ruhája olyannyira ártatlan külsőt kölcsönöz neki, hogy tudom, ma rongyosra baszom a már nem szűz kis punciját.

Pokoli tekintettel a testvéremre pillantok, miközben megigazítom a farkamat.

– Kezdődjék a játék... – Az öcsém egy hatalmas „húú” kiáltással a levegőbe csap, majd vidáman elindul befelé a házba. Lehajolok, hogy kiemeljem a tetemet a csomagtartóból, aki még mindig kába az acélbetétes bakancsom okozta rúgástól. Az orra és a szája vérzik, a szemei feldagadtak a sírástól és vörösek. Az orcája szeplős, és bassza meg... Olyan kibaszottul kívánatosak az ajkai, hogy újra köztük akarom érezni magam.

Az alagsor felé haladva a tetemmel a karjaimban, halk nyöszörgéseket hallat.

– K-Kérlek... kérlek... engedj el... – Bájosan rámosolygok a lépcsőn lefelé sétálva.

– Mindjárt, szívem... Már csak néhány perc.

Beérve a játszószobába ledobom őt a földre, és bezárom az ajtót. Mivel ez is kóddal működik, nincs szükségünk kulcsra, így teljes biztonságban játszadozhatunk a tetemekkel anélkül, hogy bármelyik is ellopná tőlünk a szabadulásuk zálogát.

Aeden már nagyjából leterítette a szoba közepére a fóliát – amire majd a tetem vére folyik –, így odamegyek, hogy segítsek neki rögzíteni a sarkokon.

Mialatt a testvéremmel előkészítjük a terepet és felszereljük a plafonon lévő csörlőre a szexhintát, a tetem lassan négykézlábra emelkedik és körülnéz.

– H-hol vagyok? – Ránézek, miközben a létrán állva meghúzom a csavarokat.

– Az élők között... Egyelőre... – Aedennel hangosan felkuncogunk, majd folytatjuk a munkát, mire a tetem feláll és az ajtóhoz rohan. A kilincset rángatva ordít és sikít, mi pedig a fejünket rázzuk.

– Segítség!!! Valaki segítsen!!! – Hangja akár egy sziréné. Szeretném hosszasan kiélvezni.

– Ez az, baby! Abba ne hagyd! Ez a hang teljesen begerjeszt... – A szavaimra a tetem hirtelen megfordul, majd felkap egy szobrot az asztalról és Aeden felé dobja.

Ez igazán rossz ötlet volt...

Az öcsém kitér a dobás elől, majd a csavarkulccsal a kezében a tetemhez rohan, és ütésre emeli a karját.

– Ne a fejét! – A hangomat hallva, a keze megáll a levegőben, miközben a tetem az arcát védve fenékre zuhan a fal mentén. – Ha véres lesz a trófeám, kurva ideges leszek! – Aeden végül nem sújt le. Ledobja a csavarkulcsot a földre, majd elhátrál a tetemtől, aki pánikolva és zihálva zokog a padlón ülve.

Amikor végzek a szereléssel, odakiabálok a testvéremnek, aki mindvégig szemmel tartotta a kis játékszerünket.

– Hey! Gyere ide, próbáld ki, hogy tuti tartani fog-e! – Aeden azonnal a hintába pattan, én pedig mögé állok és elkezdem lökdösni. Mindketten hangosan röhögünk, akárcsak a gyerekek, mire a tetem arca elborzad.

– Ti betegek vagytok!!!! Engedjetek el