Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

1. TESTVÉREK

2. DRAKÓN TÖRVÉNYEI

3. BRICK, SORREL TOP ÉS REDDY

4. A LEVERT GYŐZŐ

5. ISMÉT OTTHON

6. A VIZSGA

7. APA ÉS FIÚ

8. FRISCO KID ÉS AZ ÚJ FIÚ

9. A »DÁRIDÓ« FEDÉLZETÉN

10. AZ ÖBÖL KALÓZAI KÖZÖTT

11. KAPITÁNY ÉS MATRÓZ

12. JOE - ANGOLOSAN - AKAR TÁVOZNI

13. BARÁTKOZÁS

14. AZ OSZTRIGATELEPEK KÖZÖTT

15. JÓ TENGERÉSZEK A VAD VIHARBAN

16. FRISCO KID KINCSESLÁDÁJA

17. FRISCO KID ELMONDJA TÖRTÉNETÉT

18. JOE ÚJ FELELŐSSÉGE

19. A FIÚK SZÖKÉST TERVEZNEK

20. VESZEDELMES ÓRÁK

21. JOE MEG AZ APJA

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jack London

A KALÓZHAJÓ

fordította:
Bartos Zoltán

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-507-5 EPUB
ISBN 978-963-559-508-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1892

az elektronikus kiadás az 1956. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
The Cruise of the Dazzler

a borító N.C. Wyeth (1882 – 1945)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
TESTVÉREK

Végigrohantak a vakító fövenyen, hátuk mögött a Csendes-óceán csapkodta magasra hullámait, és amint az országúira értek, felkaptak kerékpárjukra és gyors iramban tűntek el a zöld park útjain.

Hárman voltak - három fiú -, élénkszínű gyapjúujjasban száguldtak az úton, már-már sebesebben a megengedettnél, mint ahogy ez az ilyen színesinges fiúknál előfordul. Lehet, hogy már túl is voltak a megengedett határon. Egy egyenruhás parkőr legalább így gondolta, de nem volt biztos ebben és megelégedett annyival, hogy figyelmeztette őket, amikor elsurrantak előtte. A fiúk tudomásul vették az intelmet, de a következő fordulónál már el is felejtették, mint ahogy az ilyen színesinges fiúk szokták.

Mint a nyíl, repültek át az Aranykapu-park bejáratán és San Francisco felé vették útjukat a lejtős domboldalon. A gyalogosok ijedten fordultak meg és néztek utánuk. Repültek a színes ingek a város utcáin, kanyarogva kerülgették a meredekebb hegyi utakat, és ha mégis elkerülhetetlen volt egy-egy emelkedés, versenyeztek, ki ér fel hamarabb a tetejére.

Azt a fiút, aki elsőnek vágott mindig neki az emelkedőnek, aki diktálta az iramot, társai Joe-nak szólították. „A vezér után!“ - volt a jelszó, és Joe vezetett, ő volt a legvidámabb, legmerészebb a csapatban. De, amint a Western Addition bájos, kényelmes negyedébe értek, Joe nevetése elhalkult, ritkábban hangzott fel, és ösztönszerűleg hátrább maradt pajtásai mögött. A Lagúna és a Valléjo utca sarkán társai jobbra fordultak.

- Viszontlátásra, Fred - kiáltott Joe, miközben balra fordította kerékpárja kormányát.

- Viszontlátásra, Charley!

- Ma este! - kiáltottak vissza pajtásai.

Nem... nem lehet! - hangzott a felelek - Ugyan, gyere! - kérlelték.

- Nem, magolnom kell. Viszontlátásra!

Amint egyedül tovább karikázott, elkomolyodott és valami gondféle ült ki a szemébe. Nagy elszántan fütyülni kezdett, de bátortalanul rezgett a vékony, nyomott kis hang, és csakhamar, amint egy nagy kétemeletes ház elé ért, egészen elnémult.

- Óh, Joe!

Joe habozott a könyvtárszoba ajtaja előtt. Tudta, hogy Bessie bent ül és szorgalmasan dolgozik leckéjén. Valószínűleg nemsokára el is készül, mert rendszerint elvégzi ebéd előtt, és délig már nem sok idő lehet.

Ami a Joe leckéjét illeti, bizony az még érintetlen. Ez a gondolat felbosszantotta. Elég rossz, ha már testvére van az embernek, hát még, ha ugyanabba az osztályba jár, pedig két évvel fiatalabb, de hogy még ráadásul egész fejhosszal le is főzze a tanulásban, az igazán elviselhetetlen.

Nem mintha Joe ostoba lett volna. Ő maga tudta legjobban, hogy nem ostoba. De valahogy - nem látta egész tisztán, miért - mindig máson járt az esze, és rendszerint készületlenül ment iskolába.

- Joe, gyere, kérlek - valami egész kis szemrehányás csengett ezúttal a lány hangjában.

- Nos? - mondta Joe, és heves mozdulattal félretolta az ajtófüggönyt.

Mogorván szólt, de félig-meddig megbánta, amikor a következő pillanatban szeme vézna kis húga komoly tekintetével találkozott, aki egy könyvekkel megrakott széles asztal mellett gubbasztott könyvei és füzetei között, a karosszék óriás méretei még törékenyebbnek, véznábbnak mutatták a kislányt, mint amilyen valójában volt.

- Mi az, húgocskám? - kérdezte Joe szelídebben és oda sietett.

A lányka megfogta testvére kezét, arcához szorította és amint a fiú ott állott mellette, nőies, lágy mozdulattal közelebb húzódott hozzá.

- Mi van veled Joe, drága? - mondta melegen. - Miért nem akarod megmondani.

Joe hallgatott. Nevetségesnek találta, hogy kis húgának gyónja meg bajait, még ha az jobb osztályzatot. kap is dolgozataira. Nevetségesnek tartotta kis húgát, amint bajai iránt érdeklődött.

Milyen puha az arca - gondolta Joe, miközben húga szelíden arcához szorította kezét. Ejnye, bár elránthatná magát - bolondság az egész... De talán megsértődik, mert tapasztalatból tudja, hogy a lányok nagyon könnyen sértődnek.

- Semmi különös - mondta Joe határozottan. Majd ösztönszerűen kifakadt: - Apa!

Most már szemében ült minden bánata.

- De hiszen, Joe, apa olyan jó és kedves - mondta Bessie —, miért nem jársz a kedvében? Nem kíván olyan sokat tőled és csak a te javadat akarja. Csak egy kicsit tanulnál…

- Még ez kell nekem: Prédikáció! - tört ki Joe-ból és nyersen kirántotta kezét Bessie kezéből. - Már te is prédikálsz?! Legközelebb majd a szakácsnő meg a lovász is elkezdik…

Zsebébe süllyesztette kezét és szomorúan nézett a végnélküli és számtalan prédikációval teli, kétségbeejtően vigasztalan jövőbe.

- Ezt akartad tőlém? - kérdezte és menni készült.

Bessie ismét megfogta a kezét:

- Nem. Nem ezt. De olyan szomorúnak láttalak, azt gondoltam... - Hangja megtört, majd újult erővel kezdte: - Azt akartam mondani, hogy kirándulást tervezünk Oaklandbe jövő szombaton, gyalogtúrát a hegyekbe.

- Kik mennek?

- Myrtle Hayes...

- Kicsoda? Az a kis puhány? - vágott közbe Joe.

- Nem hiszem, hogy puhány volna - mondta Bessie élénken - a legaranyosabb lány a világon, akit ismerek!

- Ami nem jelent nagyon sokat, tekintve szűk ismeretségedet. De halljuk tovább, kik a többiek?

- Pearl Sayther meg a testvére, Alice, meg Jessie Hilborn, meg Sadie French és Edna. Crothers Ezek a lányok.

Joe megvetően biggyesztette száját.

- És a fiúk?

- Maurice meg Felix Clement, Dick Shofield, Burt Layton, meg...

- Elég ebből ennyi! Limonádé-gyerekek!

- Még... még Fredet, meg Char!ey-t is szerettem volna meghívni, meg téged - mondta Bessie bizonytalanul. - Azért hívtalak be, hogy megkérjelek, tarts velünk.

- És mit szándékoztok csinálni? - kérdezte Joe.

- Sétálunk, vadvirágot szedünk - a pipacs már nyílik - valami kellemes helyen megebédelünk, és... és...

- Hazajövünk - fejezte be helyette Joe.

Bessie bólintott Joe ismét zsebébe süllyesztette kezét és le-fel járkált.

- Lányízlés - mondta hirtelen - lánymulatság! Köszönöm, nem kérek belőle!

Bessie összeszorította remegő ajkát és vitézül küzdött tovább:

- Mit szeretnél inkább csinálni?

- Inkább fognám Fredet meg Charley-t, kimennék velük valahova és csinálnék valamit... akármit!

Joe elhallgatott és húgára nézett. Bessie türelmesen várta a folytatást. Joe érezte, hogy ügyetlenül fejezi ki gondolatait meg kívánságát, és elégedetlensége, lehangoltsága egyszerre támadt föl benne és vett erőt rajta.

- Ó, te nem tudod megérteni! - tört ki belőle. - Nem tudod megérteni, mert te csak lány vagy! Szereted, ha csinos, rendes a ruhádé jó a magaviseleted és első vagy a tanulásban. Nem izgat a kaland, a veszedelem és ilyesfélék, nem kedveled a nyers, faragatlan fiúkat, akikben van élet, meg minden! Szereled a jó kis fiúkat, akiknek fehér a gallérjuk, mindig tiszta a ruhájuk, simára vannak fésülve, akik szeretnek bennmaradni a tízperc alatt, szeretik, ha megveregeti vállukat a tanító bácsi és megdicséri őket, hogy milyen jól haladnak tanulmányaikban, jó kis fiúk, akik sohasem keverednek bele semmiféle verekedésbe, akik mindig csak sétálgatnak, virágot szednek, és kislányokkal ebédelnek, és rá sem érnek verekedésbe keveredni? Ó, ismerem ezt a fajtát! Megijednek a saját árnyékuktól, nincs bennük annyi élet sem, mint egy birkában. Mert ők maguk is - birkák! Nos, hát én nem vagyok birka és punktum? És nem akarok részt venni a kiránduláson, és nem is megyek el?

Bessie barna szemébe könnyek tolultak és ajka remegett. Ez rettenetesen bosszantotta Joe-t. Általában, mire valók a lányok? Csak nyivognak, beleártják magukat mindenbe és rendelkeznek! Nincs bennük szikrányi értelem!

- Az ember egy szót sem szólhat, hogy meg ne ríkasson titeket - kezdte Joe békítőén. - Hiszen nem mondtam semmi rosszat, igazán semmit...

Állt, állt tehetetlenül, és nézte a húgát. Bessie zokogott és miközben nagy erőfeszítéssel le próbálta küzdeni sírását, kövér könnycseppek gördültek végig arcán.

- Ó, ti... ti lányok! - kiáltott Joe és haragosan kirohant a szobából.

2.
DRAKÓN TÖRVÉNYEI

Néhány perc múlva Joe - még mindig mérgesen - asztalhoz ült. Szótlanul evett, bár apja, anyja meg Bessie élénken beszélgettek.

Ilyenek ők - gondolta magában Joe dühösen. - Egyik pillanatban pityeregnek, a másikban meg mosolyognak, nevetgélnek. Nem, ő nem ilyen! Ha neki komoly oka van a sírásra, biztos, hogy napokig rosszkedvű tőle. A lányoknál képmutatás az egész! Amikor sírnak, valójában még századannyira sem bánkódnak, mint ahogy mondják. Világos, hogy nem. Biztosan csak azért rendezik az egészet, mert élvezik a hatást! Jólesik, ha másokat kínoznak. Különösen a fiúkat. Azért ártják bele magukat mindenbe!

Ily bölcsen tépelődött magában, szemét tányérjára szegezve s közben gyomrának is megadva a magáét. Mert az ember aligha száguldhat végig a Sziklaháztól a Western Additionig a parkon keresztül, anélkül, hogy alaposan meg ne éhezzék!

Apja időnként szelíd aggodalommal tekintett rá. Joe nem vette észre ezeket a pillantásokat, de Bessie elfogta valamennyit.

Bronson úr középkorú, jól fejlett, tagbaszakadt, de korántsem kövér férfi volt. Arca nyers, álla szögletes, szigorú, de szemében volt valami szelídség és a szája körüli vonás inkább derült természetre, mint szigorra vallott. Nem kellett tüzetesebb vizsgálat a Joe és apja közötti hasonlatosság megállapításához. Ugyanaz a széles homlok, szögletes áll jellemezte mindkettőjüket és a szemük, tekintetbe véve a korkülönbséget, mint két pár egy hüvelyből való borsószem.

- Hogy mennek a dolgok, Joe? - kérdezte végül Bronson.

Az ebéd véget ért és éppen fel készültek állni az asztaltól.

- Nem is tudom - mondta Joe könnyedén, majd hozzátette: - Holnap lesz a vizsgám. Akkor majd megtudom.

- Hova mész? - kérdezte anyja, amikor Joe kifelé indult a szobából.

Bronsonné karcsú, hajlékony nő volt, Bessie barna szeme egészen az övé, úgyszintén szeretetre méltó, gyengéd egyénisége.

- A szobámba - felelte Joe. - Dolgozni - tette hozzá.

Anyja gyöngéden megsimogatta haját, aztán lehajolt és megcsókolta.

Bronson elismerően mosolygott Joe-ra, amint kiment. Joe szilárd léptekkel sietett le a lépcsőn, azzal a szent elhatározással, hogy erősen nekifekszik a magolásnak és keresztülmegy a másnapi vizsgán.

Amint szobájába lépett, bezárkózott és leült kis asztalához. Egy pillantást vetett a vizsgabeosztásra. Történelem az első tantárgy, azzal kezdi tehát. Kinyitotta a könyvet és olvasni kezdett:

„Kevéssel Drakón új törvényei után háború tört ki Athén és Megara között Szalamisz szigetéért, amelyre mindkét város igényt tartott."

Ez könnyű. De mik is voltak a drakóni törvényújítások? Utána kell néznie!

Nagy buzgalom szállta meg, miközben visszafelé lapozott könyvében, amikor véletlenül szeme a könyv fölött egy baseball-maszkra, meg kesztyűre tévedt.

„Nem kellett volna elvesztenünk azt a játékot múlt szombaton - gondolta magában - és nem is vesztettük volna el, ha Fred ügyesebb; Jó lenne, ha Fred nem ügyetlenkedne annyit! Száz súlyos ütést is fel tud tartani egymás után, de amikor a döntő pillanat elérkezik, elejti a legegyszerűbb labdát is! Ki kellene küldeni a mezőre és Jonest állítani be helyette. Csakhogy Jones meg nagyon meggondolatlan! Visszatart ugyan akármilyen ütést a legválságosabb pillanatban is, de sohasem lehet nála tudni, mit művel az elfogott labdával.

Joe hirtelen magára eszmélt. Szép kis történelemtanulás! Újra megpróbált könyvébe temetkezni, és rákezdett:

„Kevéssel a drakóni reformok után”

Háromszor olvasta végig a mondatot, aztán rájött, hogy még nem nézte meg a drakóni törvényeket.

Valaki kopogott az ajtón, Joe hangosan lapozott könyvében, de nem válaszolt.

A kopogás megismétlődött és Bessie szelíd hangja hallatszott kintről:

- Joe, drága.

- Mit akarsz? - kérdezte Joe, de mielőtt még húga felelhetett volna, hozzátette: - Nincs ma kihallgatás; dolgom van!

- Csak azért jöttem, hogy talán segíthetnék valamiben - védekezett Bessie. - Én már készen vagyok mindennel és azt gondoltam...

- Persze hogy készen vagy! - kiáltott ki Joe. - Te mindig készen vagy!

Kétkézre fogta fejét, hogy a könyvre kényszerítse tekintetét. De a baseball-maszk nem hagyta nyugodni. Minél jobban igyekezett, hogy a leckéjére összpontosítsa figyelmét, annál tisztábban jelent meg lelki szemei előtt a maszk meg a kesztyű képe.

Így nem megy a tanulás. Hirtelen elhatározással a nyitott könyvet lapjával lefelé az asztalra fordította és a székhez lépett. Gyors mozdulattal az ágy alá lódította a maszkot és a kesztyűt, olyan hévvel, hogy hallotta, amikor a maszk visszapattant a falról.

„Kevéssel a drakóni törvényreformok után háború tört ki Athén és Megara között”

A maszk elgurult a faltól. Vajon olyan messze gurult-e, hogy kilátszik? Nem, nem nézi meg! És ha egészen ki is gurult?

Kipillantott a könyv széle fölött, és íme, ott kukucskál a maszk az ágy alól. Ez kibírhatatlan! Amíg a maszk ott hever, hiába is próbál tanulni! Odament, kihalászta az ágy alól, nagy léptekkel végigmérte a szobát az öltözőig, bedobta és bezárta az ajtót. Most végre elintézte. Hál’ Istennek, most már munkához láthat.

Ismét leült.

„Kevéssel Drakón új törvényreformjai után háború tört ki Athén és Megara között Szalamisz szigetéért, amelyre mindkét város igényt tartott"

Ez idáig rendben volna, hacsak rájönne, mik is azok a drakóni törvényreformok?

Valami enyhe fény árasztotta el a szobát. Joe felfigyelt. Vajon honnan jöhet? Kinézett az ablakon. A lemenő nap alacsonyan úszó fellegekre küldte hosszú sugarait és meleg bíborvörösre még rózsaszínűre festette azokat. Innen verődött be a vörös fény, lágyan, lángolóan.

Joe tekintete a fellegekről a háttérben húzódó öbölre esett. A tengeri szél a lemenő nappal elcsendesedett, és Fort Point felől az utolsó könnyű szellővel egy halászbárka siklott a kikötőbe. Kissé távolabb teherhajó küldött az ég felé gomolygó füstoszlopot, amint egy háromárbócost vontatott maga után.

Joe szeme a partra tévedt. A vonal, amelyben víz és föld eggyé olvadt, már homályba merült és hosszú árnyékok kúsztak fel a Tamalpais hegy csúcsa felé. A Tamalpais körvonala élesen rajzolódott rá a nyugati égre.

Ó, ha ő, Joe Bronson, ott lehetne azon a halászbárkán és a nagy vizen vonulhatna halfogásra?! Vagy, ha csak legalább a vontatón lenne és szembenézne a nappal, a - világgal! Ez lenne az élet! Így lehetne élni, tenni valamit, lenni valami a világban! De ehelyett itt kuksol a zárt szobában és agyát ezer esztendőkkel ezelőtt kihalt, eltűnt népek sorsával kínozza.

Erőszakkal szakította el magát az ablaktól; mintha valami fizikai erő ellenállását kellett volna legyőznie, és székét meg történelemkönyvét elszántan a szoba legtávolabbi zugába vitte; ott ült le, háttal az ablaknak.

Egy perc múlva - legalább neki egy percnek tűnt - ismét az ablaknál állt, kibámult és álmodozott. Hogyan jutott oda? - fogalma sem volt. Arra emlékezett még, hogy az egyik lapon, jobb felől látott egy címet: „Drakón törvényei és alkotmánya.'' Aztán valószínűleg, mint az alvajáró, odament az ablakhoz.

Mióta állt ott? A halászbárka, amelyet az imént Fort Pointnál látott, már Meiggs kikötője felé siklott. Ebből azt következtette, hogy körülbelül egy óra telhetett el. A nap már rég lebukott, komor szürkeség feküdt a tengerre, és az első csillagok halvány fénye reszketett a Tamalpais csúcsa fölött.

Mély sóhajjal indult vissza a szoba másik sarkába, amikor hosszú, éles, átható fütty ütötte meg fülét. Ez Fred! Megint sóhajtott. Most megismétlődött a fütty. Ez Charley! Ott várnak a sarkon. Szerencsés fickók!

Nos, nem találkozik velük ma este. Egyszerre hangzott fel kettesben a két fütty. Lerogyott a székre és sóhajtott.

Nem, nem találkoznak- ma este, ismételte magában, miközben felállt. Nem töltheti velük az estét, amikor még Drakón törvényeit sem tanulta meg.

Ugyanaz az erő, amely imént az ablaknál tartotta, most az asztalhoz húzta. Letétette vele a történelemkönyvet, rá a többi tankönyvére, és mielőtt még észbe kapott volna, kinyittatta vele az ajtót, és már félúton volt a hall felé.