Mindig, minden változik

Mindig, minden változik

© Stílus és Technika, 2026

kapcsolat@stilusestechnika.hu

www.stilusestechnika.hu

Borító: Nagy Gergely (https://www.artstation.com/nergalart)

Korrektor: Jakab Anita, Winkler Borbála

Szerkesztő: Wágner Szilárd

Minden jog fenntartva.

A könyvből a jogtulajdonos engedélye nélkül sem részleteket, sem az egész könyvet semmilyen formában nem lehet sokszorosítani, másolni, terjeszteni, beleértve a mesterséges intelligenciával (AI) történő bármilyen felhasználást, feldolgozást, elemzést, fejlesztést. Ideértve továbbá az elektronikus vagy mechanikus módon, a nyilvános előadást, a hangoskönyvet, a televízió- és rádióadást, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést, információrögzítés vagy az átdolgozás bármely formáját az 1999. évi LXXVI. szerzői jogról szóló törvény alapján.

[ePUB] ISBN 978-615-02-5157-8

[mobi] ISBN 978-615-02-5158-5

Az Olvasónak!

Köszönjük, hogy a vásárlásoddal elősegíted, hogy újabb könyvek kerüljenek kiadásra,

újabb írói álmokat válthassunk valóra.

Köszönjük, az írók nevében is!

Volt egyszer az ember

Mészáros Lajos

A jelen

Nem… kapok… levegőt!

Süket csend. Nyomasztó a vaksötét. Mélyről feltörő, zsigeri rettegés marcangol. Nincs itt semmi más, csak rémület, mely cafatokra tépi elmémet.

Fejvesztve igyekszem fogódzót találni, megkapaszkodni valamiben, ami van, ami túlmutat a félelmen. Kapkodva próbálok hozzáférni az emlékeimhez, támpontot adhatna, ha legalább egyet találnék, de teljességgel üres vagyok. Mintha szellem lennék. Egy lebegő, áttetsző, testtelen kivetülése egykori önmagamnak. De kinek is?

Ez a Semmi halálra rémiszt, és a kín csontig hatol, lebénít. Fuldoklom az üres, élettelen, fekete masszában, a konok némaságban, arra várva, hogy történjen valami. És ha nem fog? Ha az örökkévalóságig semmi maradok?

Az nem lehet, hiszen az agyam gőzgépként zakatol! Fénysebességgel száguldó utasításokkal bombáz, melyek arra kényszerítenek, hogy lélegezzek.

De nem… kapok… levegőt!

– Nyugodj meg, Brian – csendül fel egy melegséget árasztó női hang, mely villámcsapásként hasítja ketté a rettegést és nyomában petárdaként robban a remény, hogy nem vagyok egyedül!

Brian? Ez lennék én?

Önkéntelenül mozdul a fejem, a nyakizmok megfeszülnek, épp csak egy pillanatra, ám ez elviselhetetlen fájdalommal tölt el, mintha izzó kést döfnének a koponyámba. De legalább érzékelek!

– Segíts, kérlek! – sikítom.

– Hogyne – válaszolja, amit aztán egy halk szisszenés követ. Valószínűleg egy folyadékpumpa lépett működésbe, valahol közvetlenül mellettem. Hallom, ahogy szelepek szisszennek, és a zajokkal egyidejűleg először tompa nyomás, majd pillanatokkal később enyhe zsibbadás jelentkezik a tarkómban.

– Enyhült a fájdalmad?

– Igen – sóhajtok, immár mámoros kéjjel.

Kezdem érezni az arcomat, pontosabban azt, ahogy a bőr alatt feszülő izmok éppen átrendeződnek. Eddig torz grimasz feszülhetett a képemen, amely most egyszeriben kábult mosollyá változik.

Van minek örülni? – teszem fel a jogos kérdést magamnak. Mindegy. Hangosan felnevetek.

– Úgy vélem, a fájdalomcsillapító megtette a hatását – állapítja meg a nő. – Ami pedig a látásodat illeti, hamarosan vissza fog térni, a tünetek csupán a hibernálás mellékhatásai.

Másnéven fagyasztás, konstatálom rossz szájízzel. Ez sok mindenre magyarázatot adhat, de nincs időm visszakérdezni, vagy elmerengeni a miérteken. Teljesen leköti a figyelmemet, ahogy a konstans sötétségben váratlanul apró szikrák robbannak, fehér pettyekkel szórva tele a fekete vásznat. Egyszerűen gyönyörűek. Mindez lenyűgöző hátteret biztosít a táncoló póniknak, amelyek most lépnek a színpadra. Mindegyik nyergében szkafanderes majom pattog, látszólag nagy élvezettel. Mancsukban „Boldog születésnapot, Brian” feliratú, színes lufik libbennek. Lelkesen integetnek nekem. Együtt lebegünk a semmiben, vidáman mosolyogva. Miért is ne? Hisz oly kellemes itt, a társaságukban. Kedvem lenne felpattanni az egyikük mögé, hogy elvágtassunk a végtelenbe.

– Üdvözöllek az Omortson fedélzetén, Brian – mondja a nő, megszakítva kábult utazásomat, mire a bódító látomások a semmibe vesznek. Ezzel egy időben legördülnek a mázsás súlyok a szemhéjamról.

Az elém táruló szoba diszkrét félhomályban úszik. Plasztikus, fehér falak vesznek körül. A padlót színes, folyadékkal telt csövek hálózzák be, valamint vastag, fekete kábelkötegek kígyóznak minden irányba. Előttem, félkörívben különféle robotizált berendezések sorakoznak. Kisebb-nagyobb gépek, legtöbbjük kerekekkel és multifunkciós karokkal felszerelt egyed. Némelyik berreg, zümmög, és pislákoló fényeket bocsájt ki magából. Máskor lehet, hogy aggasztónak találnám a közelségüket, de jelen helyzetben éppen ellenkezőleg érzek. Szeretném megölelni őket. Érezni, tapintani a csillogó, hideg fémet.

– Jobban érzed magad?

Most már bizonyos, hogy a falakba szerelt hangszórókból szól hozzám a nő.

– Igen, bármit is fecskendeztél belém, az teszi a dolgát.

– Mostantól folyamatosan adagolom majd a szert, amíg csak szükségét érzed.

– Köszönöm!

– Ez csak természetes, köszönnöd sem kell! Kézben tartom a dolgokat.

– Ez igazán megnyugtató, tekintve, hogy mozgásképtelen vagyok. Az orrom hegyét leszámítva, ami veszettül viszket, konkrétan egyetlen porcikámat sem érzem. Pedig én próbáltam…

Nem tudom befejezni a mondatot, mert váratlanul az egyik robot oldalán némi zümmögéssel egybekötve apró ajtó nyílik, amelyből előbukkan egy szívószálnak tetsző, hajlékony kar. Egyre csak nyúlik felém, meg sem áll az arcomig. Megérinti az orromat, majd finoman vakargatni kezdi a végét.

– Ó, hát ez… szuper! – lelkendezek, bármennyire is abszurd a helyzet. Örülök, hogy csillapodik az idegesítő viszketés.

– Ahogy az imént említettem neked, mindent kézben tartok. Elsődleges szempont a te biztonságod, valamint hogy elégedett és boldog legyél.

– Bárki is vagy, ez igazán kedves tőled, habár semmit sem értek ebből az egész...

– A nevem Zoi – szakít félbe.

– Zoi? Olyan ismerős ez a név – válaszolom csupán egy megérzésre támaszkodva.

– Hát emlékszel rám? – Fura, de a hangja most teljesen máshogy cseng, mint eddig. A protokolláris kedvességet hirtelen felváltotta valamiféle örömteli, baráti melegség. – Féltem, hogy a sérülés miatt…

– Milyen sérülés? – Most én szakítom félbe őt, és a hír hallatán máris gyöngyözni kezd a homlokom. – Valami bajom esett? Ezért nem érzem a testem? – Igyekszem előrebillenteni a fejem, hogy szemügyre vehessem velem született tartozékaimat, amiért újabb, éles fájdalomhullám a jutalmam. Mielőtt felkiálltok, annyit sikerül kiderítenem, hogy nyaktól lefelé egy átlátszatlan, ember méretű dobozba vagyok zárva. Nem egy ágyban fekszem, ez inkább tűnik valamiféle inkubátornak.

– Nyugalom, semmi komoly.

– Nyugalom? – morgom a fájdalomtól eltorzult arccal. – Cseppet aggasztó, hogy mozgásképtelen vagyok, hogy nem látom a testem. Mi ez az egész, Zoi? Csupán egy tátongó, fekete lyuk van a fejemben, ott, ahol az emlékeknek kellene lenniük. Ugye nem haltam meg?

– Ne viccelj! Akkor hogyan tudnánk most beszélgetni? – A hangjából ítélve éppen huncut mosoly futkározik az arcán. – A Marsról indultunk. A kialakult körülmények miatt egy kimenekítési akciót hajtottam végre, hogy megmentsem Brian Ford virológust. Amint látod, sikerrel. Ez történt. Idővel te is emlékezni fogsz a részletekre.

***

125 nappal korábban

Zoi csapzott, barna tincsei spagettiként tapadtak gyöngyöző homlokához, amikor megjelent az ajtóban. A kutatólabor vakító fényárban úszott, a hófehér csempék ragyogva verték vissza a mennyezeti világítótestek hidegkék sugarait. A falakon óriási kijelzők villogtak, az asztalokon pedig a legmodernebb laborfelszerelések sorakoztak. Főleg boncoláshoz való vágó, tépő, feszítő eszközök. Emiatt a szoba sokkal inkább hasonlított egy mészárszékre, mintsem egy olyan helyre, ahol komoly kutatómunka folyik.

A falhoz rögzített, rozsdamentes acél szerkezetekről emberi tetemek lógtak, mint a kampóra akasztott hentesárú a régi idők vágóhídjain. Két tucat félresikerült kísérlet hátborzongató mementói. A labor minden szegletét átjárta a szenvedés és halál orrfacsaró bűze.

Brian a túloldali sarokban állt, a fal felé fordulva, akár egy büntetésben lévő, durcás gyermek. Apró mozdulatokkal billegett jobbra-balra, testsúlyát megállás nélkül egyik lábáról a másikra helyezte.

– Magunkra… maradtunk! – lihegte a nő, könnyeivel küzdve. – Állítólag meghibásodott a védelmi rendszer… már csak idő kérdése, hogy mikor… ütnek rajtunk…

Brian motyogott ugyan valamit, de hátra sem pillantott.

– Hallod egyáltalán, amit mondok? – folytatta, és látványos mozdulattal csípőre tette a kezét, mint egy felbosszantott édesanya. – Néhány órája minden katona a felszínre ment, de egy sem jött vissza! Talán csak elmenekültek ebből a pokolból, vagy mind meghaltak… én sejtettem, hogy ez lesz… túl sok fertőzöttet küldtek ide a Marsra… De az biztos, hogy én nem fogok ebben a bunkerben megdögleni! Nem ám! Úgyhogy szedd össze magad, Brian, mert muszáj kitalálnunk valamit…

– Muszáj elmennünk – folytatta némi nyugalmat erőltetve magára –, mert ha a fertőzöttek ránk találnak… érted, nekünk annyi! Képzeld csak el, ha ezt meglátják… – tárta szét a karját, körbemutatva a szobában, mintha egy kiállításon prezentálná a művészi alkotásokat.

Ekkor a helyiség közepén lebegő vizsgálóágy kijelzője váratlanul életre kelt. Kódok, számsorok futottak át rajta, majd gépi hang csendült fel:

– Az alany utolsó vizsgálata… véget ért… az adatok elemzésre… előkészítve… méreg befecskendezve…

Ezzel egy időben a készülék átlátszó burája alatt fekvő kísérleti alany egyik karján apró, alig észlelhető izomrángás futott át.

– Hallod ezt, Brian? – kérdezte, miközben köpenye ujjával letörölte az arcát.

– Ne tedd… – motyogta a férfi, még mindig háttal, rá se nézve a nőre.

Zoi a vizsgálóhoz lépett, tenyérlenyomatával feloldotta a kijelző védelmét, majd tanulmányozni kezdte az egymás után felvillanó üzeneteket és számsorokat.

– Kérlek, ne…

– Ezt látnod kell! – sikoltott fel örömittasan, éppen olyan lelkesen, mintha ötöse lenne a lottón. – Új esélyt kaptuk! Gyere, vess egy pillantást ezekre, mert ha mindez igaz… még persze ellenőrizni kell… de túlélhetjük! És nem csak mi, az egész emberiség… az elnök ki fog tüntetni minket… talán egy bolygót is elneveznek rólunk!

Miután befejezte mondandóját, izgatottan folytatta az adatok vizsgálatát, majd rövid hallgatás után ismét megszólalt:

– Tudod, Brian, két napja holoüzenet jött, személyesen tőle – mondta pátoszos hangon.

– Tudom…

A nő megfordult, előrenyújtotta bal karját és életre keltette a csuklójára erősített készüléket; a kivetítő sistergő hang kíséretében elindította a videóüzenet, egy férfi alakot rajzolva a levegőbe:

Nehéz szívvel szólok most önökhöz… a legfélelmetesebb rémálmaink beteljesülni látszanak… egyre több a fertőzött… maguk a mi utolsó reménységünk… az emberi faj fennmaradása függ az önök kutatásától… itt a Földön megtesszük, amit lehet… a deportálás folyamatos, de fogytán…

Leengedte a karját és visszafordult a vizsgálóágyhoz.

– Ennyi jött át – motyogta, majd néhány másodperc után a falon lógó védőfelszereléshez lépett és magára öltötte az ibolyakék színben virító ruházatot.

Miután felerősítette a sisakot és légmentesen lezárta, ismét a férfi felé fordult:

– Öltözz be te is, és gyere segíteni! – utasította. – Egyedül képtelen vagyok felrögzíteni a falra!

Brian ekkor megfordult. Kék védőruháját vöröslő, alvadt vér borította. Arcát, melyre vaskos barázdákat vájt a gyötrelmes kín, nem takarta védősisak.

Zoi zavartalanul, mintha fel sem tűnne neki, hogy Brian már be van öltözve, hogy vérmocskos a ruhája, körbejárta a lebegő ágyat, miközben egyesével kibiztosította a burkolat mechanikus biztonsági zárjait. Miután végzett a művelettel, a készülék villogó képernyőjén bepötyögte a kioldó kódot. Az ágy azonnal engedelmeskedett a parancsnak, fedele sziszegve emelkedni kezdett. Odabentről sűrű, az emberek számára mérgező gázfelhő szökött ki.

– Ne tedd, könyörgöm… – motyogta Brian, majd egy könnycsepp gördült ki a szeméből.

Csak egyvalaki tudhatta, méreg helyett miért antibiotikumot fecskendezett a gép a testbe, toxikus gázfelhő helyett miért gőzfelhő lebegett körülötte, ám mindezen körülmények a fertőzött tudatáig nem jutottak el, nem foghatta fel őket; őt csupán az ösztönei hajtották. Sunyin, mozdulatlanul várt a megfelelő alkalomra, akár egy állat, hogy támadjon, hogy megvédje magát és kiszabadulhasson a fogságból.