A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: Make Me Love You

Gallery Books, An Imprint of Simon & Schuster, Inc., New York, 2016

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Weisz Böbe

Szerkesztette: Benedek Leila

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-457-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Első fejezet

– EZ TŰRHETETLEN! Hogy merészel az a senkiházi trónörökös ultimátumot adni egy Whitworthnak!

Thomas Whitworth huszonöt esztendővel volt idősebb a feleségénél, az arcán azonban nem sok nyomot hagyott az idő múlása. Habár a haja már hófehér volt, az arcán egyetlen ránc sem húzódott. Változatlanul jóképűnek számított, bár az idős férfi legtöbb ízületét kínzó fájdalom gyötörte. Ám alkatának és makacs természetének köszönhetően ezt el tudta titkolni, így mások jelenlétében makkegészségesnek mutatta magát, még akkor is, ha ehhez minden akaraterejét össze kellett szednie. Ezt parancsolta a büszkesége, és Whitworth igencsak büszke ember volt.

– Most már hivatalosan is felesküdött régens. Anglia és minden alattvalója az ő kezében van – jegyezte meg Harriet Whitworth a kezét tördelve. – És ne olyan hangosan, Thomas, kérem. A követe még ki sem tette a lábát a házunkból.

Ám amint a követ kilépett a szalonból, Thomas lerogyott a pamlagra.

– Úgy véli, hogy engem érdekel az, ha meghallja? – sziszegte Thomas a feleségének. – Szerencséje, hogy nem páros lábbal rúgtam ki azon az átkozott ajtón.

Harriet odasietett a szalon ajtajához, és biztos, ami biztos, gyorsan becsukta, majd visszafordult a férjéhez, és azt suttogta:

– Akkor sem szeretnénk, ha a véleményünk azonnal a régensherceg fülébe jutna.

Harriet fiatalon ment feleségül Thomas Whitworthhoz, Tamdon grófjához. Harriet remek partinak számított, de szőke hajával és ragyogó kék szemével még negyvenhárom évesen is ünnepelt szépség volt. Akkoriban még úgy hitte, hogy meg tudja szeretni a szülei által választott férjet, de a férfi semmit nem tett azért, hogy ez az érzés megszülethessen benne, így soha nem is kedvelte meg. Thomas rossz természetű ember volt, de Harriet megtanult együtt élni vele úgy, hogy közben mégsem lett dühkitörései és szidalmai áldozatává, és soha, de soha nem is volt okozója azoknak.

Olyan keménnyé és rideggé kellett válnia, mint az urának, és úgy érezte, sosem fogja megbocsátani a férfinak, hogy őt is a saját képmásává alakította. De legalább a férfi nem söpörte félre a véleményét, sőt időnként még el is fogadta a javaslatait. Ez bizony nagy szó egy Thomashoz hasonló emberrel kapcsolatban, így még az is lehet, hogy valamennyire mégiscsak fontos volt neki a felesége, még ha ezt soha ki nem mutatta volna. Nem mintha ennyi év után Harriet bármi szeretetkinyilvánítást várt volna tőle. Igazából arra vágyott, hogy Thomas mielőbb távozzon az élők sorából, hogy ő végre megint önmaga lehessen – már amennyiben maradt még belőle valami. Thomas Whitworth azonban még ahhoz is túl makacs volt, hogy ennek az elvárásnak idejében eleget tegyen.

Harriet hozott egy plédet, és megpróbálta gondosan betakargatni vele a férje lábát, de a férfi ellökte magától a segítő kezet. Eljött a nyár, Thomas azonban mégis könnyen meghűlt, holott körülötte mindenki más már verejtékezett. A férfi gyűlölte, hogy gyenge, és utálta sajgó ízületeit. A dühe az utóbbi időben már leginkább csak saját maga felé irányult, mert már nem volt az a hajdani robusztus ember. Most azonban a dühe csak és kizárólag a régenshercegnek szólt.

– Micsoda felháborító arcátlanság! – háborgott. – Ezek szerint nincs tisztában azzal, hogy mit gondol róla az egész ország? Élvhajhász alak, a politikára ügyet sem vet, csak azok az élvezetek érdeklik, amelyeket a királyi vérnek köszönhetően engedhet meg magának. Ez a parancs is csak egy ügyes próbálkozás, hogy elragadja a vagyonunkat, mert mint mindig, a különcségei miatt nyakig ül az adósságban, és a parlament nem könyörül meg rajta.

– Ebben nem lennék olyan biztos – mondta Harriet. – Egy párbaj felett szemet lehet hunyni, hiába a régi tilalom, amelyet a követ sietett is megemlíteni. Két párbaj már szokatlan, de még mindig szemet lehet hunyni felette, hiszen senki sem halt meg. No de Robert legutóbbi párbaja azzal az északi farkassal túlságosan is nyilvános volt, és épp ezért kerekedett botrány belőle. Ez a fiunk hibája. Visszautasíthatta volna.

– Hogy gyávának bélyegezzék? Dehogyis utasíthatta vissza. Legalább ez alkalommal kis híján végzett Dominic Wolfe-fal. Az a szörnyeteg még bele is halhat a sérülésébe, és akkor végre megszabadulunk attól a gonosz vérbosszútól, és a régens igyekezetétől is, hogy ezt nagy merészen a maga javára fordítsa.

– Ön szerint György herceg csak blöfföl? És igazából semmit sem tenne, ha nem kötünk szövetséget Lord Wolfe-fal, ahogyan követeli? Attól tartok, nem így lenne. Az első párbaj becsületbeli ügy, de három már egész egyszerűen gyilkossági kísérlet, és a párbajozással kapcsolatban túl nagy volt a közfelháborodás azokban a körökben, amelyek ez esetben teljes mértékben a régens pártját fognák. Én mondom, vessünk véget ennek. Vagy inkább végignézné, ahogy a fiunk kénytelen ismét kockára tenni az életét? Ugye nem kell emlékeztetnem, hogy ő maga is megsérült már ezekben a párbajokban?

– Nincs szükség rá, hogy erre bárki is emlékeztessen, asszony. De a régensherceg épp olyan elmeháborodott, mint az atyja, ha azt hiszi, hogy ez a házasság a családjaink között véget vet Dominic vérbosszújának. Épp akkora a valószínűsége annak, hogy a farkas meggyilkolja az ön lányát, mint annak, hogy ágyba vigye, már amennyiben odaadjuk neki.

Harriet összeszorította az ajkát. Dühítette, hogy a férje mindig csak úgy beszélt a lányról, mintha neki köze sem lenne hozzá, csak Harrietnek. De ez így ment Brooke születése óta. Thomas csak egy futó pillantást vetett a gyönyörű kislányra, akit szült neki, majd vicsorogva elfordult. Fiúgyermeket akart, mégpedig sokat, nem pedig nyavalyás nőszemélyeket. Harriet azonban csupán két gyermekkel ajándékozta meg, de nem azért, mert így akarta – a többi öt magzatot elvetélte.

Most mégis azt mondta, amiről tudta, hogy a férje hallani akarja, és épp olyan érzéketlenül, ahogyan a férfi tette volna.

– Inkább ő, mint Robert. Robert az örökös. Brooke csak egy újabb száj, amit etetni kell a házban.

A Whitworth-örökös pont ezt a pillanatot választotta arra, hogy benyisson a szalonba, és csatlakozzon hozzájuk. Nyilvánvalóan hallotta is az utolsó megjegyzést, és unottan így szólt:

– Küldjék oda késedelem nélkül. A farkas úgysem fogadja el, tehát ő veszítené el a földjeit és a címét, míg mi engedelmesen megfogadjuk a régens szövetségre vonatkozó alattomos „javaslatát”.

Harriet mást nem is várt a fiától, aki cseppet sem szívelte a húgát. Robert közel hat láb magas volt, mint az apja, és épp olyan jóvágású és izmos, mint Thomas annak idején. Persze megvoltak a maga hibái, de Harriet ennek ellenére szerette.

Mindkét gyermek Thomastól örökölte fekete haját és halványzöld szemét. Brooke jó pár hüvelykkel még magasabbra is nőtt, mint Harriet. Robert azonban pontosan olyan kicsapongó életet élt, mint a régensherceg, és huszonhárom évesen már jó pár szeretőt tudhatott magáénak otthon Leicestershire-ben és Londonban egyaránt. De persze tudott ő elbűvölő is lenni – ha épp meg akart szerezni valamit. Máskülönben az apjára ütött, az azonos rangúakat és a szolgákat egyaránt lenézte.

Thomast túlságosan felbőszítette az egész ügy, ezért nem hagyta, hogy Robert a szokásos fölényességével félresöpörje a kérdést.

– Ha megint olyan helyzetbe kerültél, mint amit tavaly kellett eltűrnünk… Ha megszegted a szavad…

– Nem szegtem meg – vágott közbe Robert sietve.

– Azt mondtad, hogy ez a párbajozás semmiség, de ennek a férfinak az eltökéltsége, hogy mindenáron elégtételt vegyen, olyan vitát sejtet, ami minden, csak nem semmiség! Mi az ördögöt tettél?

– Semmit. Csak párszor futottam össze vele Londonban. Bármi is az igazi ok, amiért a halálomat kívánja, nem árulta el. Feltételezem, hogy féltékenység áll mögötte, vagy valamivel megbántottam, de az olyan nevetséges dolog, hogy szégyelli megvallani.

– Akkor jó okod lett volna visszautasítani azokat a párbajokat.

– Úgy véli, nem próbáltam meg? Hazugnak nevezett! Ezt semmiképp sem ignorálhattam, nemde?

Harriet ismerte a fiát. Hajlamos volt kerülni az őszinteséget, ha az igazság nem szolgálta a javát. Thomas azonban hitt neki. Miért is ne hitt volna? Nyilván nem akarná megbüntetni a drága fiacskáját.

Thomas most már kevésbé volt lobbanékony hangulatban, ezért tárgyilagosan tette fel a kérdést:

– Tudtál róla, hogy ez a felháborító követelés lesz a vége?

– Figyelmeztettek, hogy György herceg megpróbálkozik ezzel, igen. Épp ezért tértem vissza Londonból. Mindenféle ostoba tanácsot elfogad azoktól a haszonleső talpnyalóktól, akiknek fáj, hogy a pénzeserszény zsinórját megint bekötötték. A régens abban reménykedik, hogy nem foglalkozunk a nevetséges kijelentésével, miszerint ez az ostoba szövetség békésen véget vet az erőszaknak, és így beválthatja a fenyegetését. Feltételezem, hogy nem adják meg neki ezt az örömet.

– Ezek szerint te sem gondolod, hogy blöfföl?

– Nem, sajnos én sem. Napóleon épp elég angolt gyilkolt le már a kontinensen. A régens tanácsadói szerint a haza moráljának nem tenne jót, ha a nemesség itthon egymást öldökölné, így a herceg minden tőle telhetőt megtesz azért, hogy ezt mindenki egy emberként átérezze. Minden támogatást megkap majd, hogy a királyi pöröly lesújthasson ránk, amennyiben ellenszegülünk.

Thomas felsóhajtott, és a feleségére pillantott.

– Hol van az a leány? Feltételezem, közölnünk kell vele, hogy férjhez adjuk.

Második fejezet

BROOKE EDDIG OTT KUPORGOTT kint a kertben a szalon nyitott ablaka alatt, de most, hogy a családja a keresésére indult, felpattant, és egyenesen az istállóba rohant. Mindent hallott, még azt is, amit a követ mondott a szüleinek. Épp az istálló felé tartott, amikor a férfi megérkezett a díszes hintaján, és Brooke túl kíváncsi volt ahhoz, hogy ne maradjon a közelben, hogy megtudja, miért jött a férfi. A szülei ritkán fogadtak látogatókat. Otthon nem tartottak vendégségeket, csak akkor, amikor Londonban tartózkodtak, ezért kevés barátjuk akadt a megyében. És neki különben sem mondtak el soha semmit, éppen ezért vált szokásává a hallgatózás.

Először úgyis a szobájában fogják keresni, majd a télikertben, legvégül pedig az istállóban – ez a három a kedvenc búvóhelye. Még nem akarta, hogy megtalálják, ezért meg sem állt, hogy megnézze a csődör kificamodott jobb mellső lábát, és az új csikót sem üdvözölte. Csak megkérte az istállófiút, hogy gyorsan hozza ki a lovát, Rebellist. Azért nevezte el így a lovat, mert ő maga lázadó volt, legalábbis a szíve mélyén. Szinte mindent utált az életében, és meg szerette volna változtatni. Természetesen nem volt hatalma ahhoz, hogy bármit is megváltoztasson, és ezt nagy sokára el is fogadta.

Nem várta meg az inast, aki még ebédelt. Nem volt kötelessége elkísérni Brooke-ot, mivel a lány úgyis csak a Whitworth-földeken lovagolhatott. A földterület persze hatalmas volt. Csupán a negyedét szentelték a kiterjedt birkatenyészetnek, amely a gyapjúkereskedelemnek hála évtizedekre gazdaggá tette a Whitworth családot. Nem mintha bármelyik családtagja valaha is nyírt volna birkát! A birtok többi részét azonban nem kerítették el, vagy erdő borította, ezért remekül lehetett galoppozni rajta, és Brooke-nak aznap pontosan erre volt szüksége. Szeretett volna alaposan elgondolkodni azon, amit az imént hallott, mielőtt a szülei megosztják vele a „hírt”.

Az első reakciója végtelen csalódás volt, amiért Robert párbajozása miatt le kell mondani a londoni szezonról, amit már réges-rég megígértek neki. Az utazás tervezgetése közelebb hozta őt és az édesanyját, akivel Brooke évek óta nem töltött ennyi időt. Ha nem ismerte volna jobban, akár azt is hihette volna, hogy Harriet izgalommal várja az utazást.

Brooke hamarosan elkészült volna a csomagolással, hogy induljon Londonba. Már megkapta az utazóládákat, és egy egészen új ruhatárat is. Harriet nem azért intézte el neki a londoni szezont, mert így akarta, vagy arra gondolt, hogy Brooke örülne neki, hanem azért, mert a társadalom ezt várta el a szüleitől, és Harriet mindig is azt tette, amit elvártak tőle. Brooke még soha az életben nem várt semmit ennyire, mint ezt a megígért utazást. Ennyit az ígéretekről.

Aztán belehasított a félelem. Egy vadidegenhez kell feleségül mennie. De ahogy Rebellis hátán átvágtatott a mezőn, rájött, hogy ez a fordulat akár álruhában érkező áldás is lehet, mert így gyorsan és biztosan megszabadulhat a családjától. Egészen eddig attól tartott, hogy elmegy Londonba, de nem találja majd a helyét, mert nem mozgott otthonosan a társaságban, és így nem talál olyan férfira sem, aki elvenné feleségül. Ez az aggodalom immár a múlté.

Persze a csalódottság és a félelem nem szegődött el mellőle, mégis eltökélte, hogy azért is mosolyogva fogadja a sorsát. Még soha nem tapasztalt ennyiféle egymásnak ellentmondó érzést, de feltételezte, csupán az, hogy tart ettől a nagyon messze lakó idegen férfitól, aki „épp akkora valószínűséggel gyilkolja meg, mint hogy ágyba vigye”, nem tudná elnyomni az örömét, hogy elhagyhatja az otthonát. Persze ha őt kérdezik, nem úgy szeretne megmenekülni, hogy odadobják egy farkasnak, de bármi jobb, mint egy olyan családban élni, ahol nem szeretik.

Lassú ügetésre fogta a lovát, amikor elért az erdőhöz, és arra az ösvényre tért, amelyen általában akkor szokott járni, amikor elkísérte Alfredát, a szobalányát a gyógynövényszedésre. Az ösvényt, mely egészen az erdő mélyéig vezetett, az évek során ők taposták ki. Egyedül volt a napsütötte tisztáson, leszállt a lóról, felnézett az égre, és kiüvöltötte magából a haragját, majd kisírta magából a félelmét, és végül megkönnyebbülten felnevetett, hogy végre messzire kerül ezektől a szívtelen emberektől, akiknek ugyanaz a vér csörgedezik az ereikben.

Szent isten, nem is fog hiányozni sem ez a hely, sem ezek az emberek… nos, kivéve a szolgálókat. Az emeleti szobalány, Alice, egy doboznyi saját kezűleg hímzett szalagot ajándékozott neki a szezonra. Brooke sírva fakadt, amikor rádöbbent, mennyi időt és szeretetet áldozott a lány az elkészítésükre. A szakácsnőjük, Mary is hiányozni fog, aki mindig megölelgette, és süteménnyel kínálta. És William is, az inasa, aki minden tőle telhetőt megtett, hogy megnevettesse, amikor Brooke-on úrrá lett az elkeseredés.

De vigasztalan lenne, ha a szobalánya nem tarthatna vele Yorkshire-be. Alfreda Wichway túlságosan hiányozna neki. A szobalány Brooke születésének hetében érkezett a családhoz, amikor Harriet teje elapadt. A ház úrnője felfogadta Alfredát, aki épp elveszítette a saját újszülöttjét, szoptatós dajkának, aztán ő lett Brooke szárazdajkája is, végül a szobalánya. Most harminchárom esztendős volt, a haja fekete, és a szeme olyan sötét, hogy akár azt is feketének hihetné az ember. Alfreda sokkal inkább betöltötte az édesanya szerepét, mint Harriet bármikor is. És emellett ő volt Brooke legkedvesebb barátnője is. Alfreda két lábbal állt a földön, szeretett parancsolgatni, és időnként borzasztóan nyers volt, a legkisebb szolgai alázat sem volt meg benne, és önmagát másokkal egyenlőnek tartotta. Brooke nagyon sok időt töltött a télikertben a növények gondozásával, hogy Alfredának egész évben meglegyen minden szükséges gyógynövénye.

A Tamdonban lakó falusiak rendszeresen fordultak Alfredához, hogy kigyógyítsa őket minden nyavalyájukból. Bementek a konyhára, a konyhai személyzetnek mondták el, mire lenne szükségük, ők átadták az üzenetet Alfredának, aki aztán egyetlen pénzérméért cserébe ugyanígy juttatta el hozzájuk a gyógynövénykeveréket. Alfreda olyan régóta segítette az embereket, hogy Brooke úgy képzelte, mostanra bizonyosan meggazdagodott. Habár az emberek boszorkánynak hívták, nem pedig gyógyítónak, mégis eljártak hozzá a gyógyhatású főzetekért. Alfreda persze nem boszorkány, csak birtokában van a növények és füvek gyógyhatásával kapcsolatos ősi tudásnak, amely a családjában nemzedékről nemzedékre szállt. Alfreda titokban tartotta gyógyítói képességeit Brooke családja előtt, mert attól tartott, hogy boszorkánysággal vádolnák, és elkergetnék a háztól.

– Általában az ember okkal dühöng és sír, de miért nevetsz? Minek örülsz ennyire, babám? A londoni útnak?

Brooke odarohant Alfredához, amikor a szobalány kilépett az egyik fa mögül.

– Nem Londonnak örülök, de azért egy útnak. Gyere, majdhogynem jó hírem van.

Alfreda felnevetett.

– Majdhogynem? Nem tanítottalak meg arra, mennyire veszélyes dolog az önellentmondás?

– Ezt másképp nem lehet megfogalmazni. Házasságra lépek a fivérem ellenségével, természetesen nem szabad akaratból, hanem a régensherceg kérésére.

Alfreda felvonta a szemöldökét.

– A királyi sarjak nem kérnek, hanem parancsolnak.

– Pontosan, és szörnyű következményekkel fenyegetőznek, ha a parancsuknak nem engedelmeskednek.

– Ellenszegülnél?

– Nem én, hanem a szüleim. De úgy döntöttek, nem várják meg, hogy kiderüljön, a régens blöfföl-e, ezért inkább elküldenek ennek a férfinak, aki Robert szerint el fog engem utasítani, így végül talán mégsem kell feleségül mennem hozzá.

– Még mindig nem árultad el, hogy miért örülsz ennek a tervnek.

– Szívesen hozzámegyek, ha ez azt jelenti, hogy örökre megszabadulok a családomtól. És egyvalami mellette szól: háromszor is megpróbálta megölni a bátyámat. Már emiatt hajlok megkedvelni.

– Azokról a párbajokról van szó, amelyekről a szüleid beszéltek mostanság?

– Igen.

– A becsületért általában elég egyetlen párbajt vívni. Kiderítetted már, hogy miért volt három?

Brooke elmosolyodott, mert Alfreda tudta, milyen szívesen hallgatózik.

– Anyám megkérdezte Robertet, amikor legutóbb itthon járt, de ő leintette, azt mondta, hogy apróság volt, szóra sem érdemes. Nyilvánvalóan ennél többről volt szó, de amikor ma az apám is rákérdezett, mi idézte elő az északi lord haragját, Robert kijelentette, hogy fogalma sincs. De mindketten tudjuk, hogy Robert megrögzött hazudozó.

Alfreda bólintott.

– Legalább van benned valami közös azzal a férfival, akinek odaadnak. Ez kezdetnek nem is rossz.

– Nos, igaz, ugyanúgy nem szíveljük a bátyámat, de én nem próbáltam megölni Robertet, hiába vádolt ezzel, amikor kicsi voltam – jelentette ki Brooke hevesen. – Tényleg csak megbotlottam azon a napon, amikor megpróbáltam előbb a lépcső aljára érni, mint ő, csak sajnos ehelyett nekiütköztem a hátának. Szerencsére meg tudtam kapaszkodni a korlátban, de ő legurult a lépcsőn. Erre ő azt állította, hogy szánt szándékkal löktem le, és a szüleim természetesen neki hittek, mint mindig. Ezért szobafogságra ítéltek, amíg Robert fel nem épült, de esküszöm, hogy utána hetekig úgy tett, mintha a kificamodott bokája még mindig fájna, csak azért, mert tudta, mennyire utálom, amikor bent kell gubbasztanom a négy fal között! De nem érdekel, hogy mit gondol. Már sokkal korábban is utált, ahogy azt te is tudod.

Alfreda átkarolta Brooke vállát, és magához ölelte.

– Jót fog tenni, ha többet nem látod azt az utálatos fiút.

Brooke legszívesebben azt mondta volna, hogy ez az egész családjára igaz, de nem tette.

– Lehet, hogy egy héten belül indulnom kell. Velem jössz? Kérlek, mondd, hogy igen.

– Természetesen veled megyek.

– Akkor a nap hátralevő részében gyűjtsünk gyökeres növényeket, amiket újra elültethetsz majd. Nem tudhatjuk, hogy fent, északon megtalálunk-e minden füvet, amelyre szükséged van.

– Fent, északon hol?

– Nem tudom. Igazából ezt még nem mondták el nekem. Én csak onnan tu…

Alfreda nevetése félbeszakította.

– Igen, mindketten tudjuk, honnan szerzel tudomást erről-arról.

Harmadik fejezet

MIUTÁN AZ EGÉSZ DÉLUTÁNT azzal töltötte, hogy segített Alfredának begyűjteni a kedvenc gyógynövényeit, Brooke szürkületkor tért vissza az uradalomba. Azt tervezte, hogy halkan feloson a szobájába, leveszi a lovaglóruháját, és gyorsan megvacsorázik, mielőtt megjelenne a családja előtt. Ha küldtek is utána valakit, hogy megkeresse, az illető az erdő közelében nem járt. A szüleinek azonban nem muszáj azonnal beszélniük vele. Sokkal valószínűbb, hogy csak akkor fog hallani erről az elrendezett házasságról, amikor eljön az indulás napja, és nem előbb. A szülei ennyire nem vették őt figyelembe.

Végigsietett a folyosón, elhaladt az ebédlő előtt, ahol ebben az órában a szülei és a fivére nagy valószínűséggel már az asztal mellett ültek. Ő maga sosem étkezett odabent.

„Apád nem szereti, ha arra emlékeztetik, hogy nem fiúnak születtél, épp ezért nem is emlékeztetjük rá a jelenléteddel.”

Halványan emlékezett rá, hogy az édesanyja e szavakat mondta, amikor Brooke elérte azt a kort, hogy már nem csak a gyerekszobában tartózkodott. Nagyon kevés olyan alkalmat tudott felidézni, amikor az édesanyja a kedvére tett, de ez volt az egyik, mert úgysem lett volna étvágya, ha velük kellett volna étkeznie. Jobban szerette az ételt a konyhában, a szolgálók között elfogyasztani, ahol nevetés, csipkelődés és barátságos hangulat vette körül. Éltek olyanok is a házban, akiknek Brooke fontos volt, és sírni fognak, amikor el kell utaznia. Csak épp nem a családja.

Elindult felfelé a lépcsőn, de a harmadik fok megnyikordult. Mivel pont abban a pillanatban senki sem beszélt az ebédlőben, nyilván meghallották.

– Leány! – kiáltotta az apja.

Összerezzent a hangsúly hallatán, de rögtön visszament az étkezőhöz, és leszegett fejjel megállt az ajtóban. Engedelmes leánygyermek volt. Legalábbis ezt hitték róla. Sosem szegte meg a szabályokat – hacsak nem volt benne teljesen biztos, hogy nem kapják rajta. Sosem vitatkozott, nem emelte fel a hangját, nem szegült ellen a parancsnak sem, hiába szeretett volna. A fivére félős kisegérnek hívta. Az apja egyértelművé tette, ha látni kívánja is, hallani nem óhajtja a hangját, de jobb, ha inkább nem is kerül a szeme elé. Kisgyermekként a lázadási kísérleteit veréssel és kemény büntetéssel torolták meg. Hamar megtanulta, hogy akkor is kezesnek tűnjön, amikor forr benne a düh.

– Ennyire rég láttalak, húgom, vagy egy éjszaka leforgása alatt felnőttél? Az bizonyos, hogy már nem tűnsz kisegérnek.

Belenézett Robert szemébe. Az ő tekintetét állta. Ő nem érdemel semmi alázatot tőle, és nem is fogja megkapni. De felháborító, hogy ezért az egész helyzetért, és azért a szerepért is, amit most Brooke-ra kényszerítenek, egyedül Robert felelős. Valami szörnyűségeset tett, ebben Brooke nem is kételkedett, amiért az északi lord annyira feldühödött, hogy nem egyszer, hanem háromszor is párbajra hívta.

– Én is úgy emlékszem, hogy évek óta nem találkoztunk, így nagy valószínűséggel igazad van abban, hogy rég láttál – válaszolta kimérten.

Figyelt, hogy az arca semmiféle érzelmet ne tükrözzön. Könnyen ment, mert már rég elsajátította a félrevezetés művészetét. Szívtelen családja soha még csak nem is sejtette, mennyi fájdalmat okoztak neki az évek során.

Noha az apja behívta magukhoz, ez után egy szót sem szólt. Talán őt is meglepte, hogy Brooke már nem az a kisleány, akit időnként látott elhaladni a folyosón. Brooke nagyon igyekezett, hogy messziről elkerülje. A ház nagy volt, és ezt könnyen meg tudta oldani, mivel ismerte apja szokásait. Roberthez hasonlóan Thomas is rengeteg időt töltött Londonban egészen pár évvel ezelőttig, amikor is az ízületei elkezdték kínozni. Az édesanyja nem mindig tartott vele Londonba. Amikor Brooke egyedül tartózkodott otthon az édesanyjával, Harriet érdeklődéssel vette körül, és úgy beszélt hozzá, mintha normális kapcsolatuk lenne. Brooke az édesanyja viselkedésétől összezavarodott, és azt feltételezte, Harriet csupán magányos, amikor Thomas és Robert nincsenek körülötte… vagy talán kicsit bogaras, mert amint Thomas és Robert hazatértek, Harriet megint úgy viselkedett, mintha Brooke megszűnt volna létezni.

Robert felállt, a tányérjára hajította a szalvétáját, és így szólt Brooke-hoz:

– Később majd beszélek veled. Volna egy stratégia, amit érdemes lenne bevetned, hogy győztesen kerülj ki ebből a csatából.

Csak nem segíteni akar? Brooke előbb ölelne keblére egy viperát, mint hogy megbízzon a fivére segítő szándékában. Mivel azonban eddig valójában senki sem árulta el neki, miért hívták be az étkezőbe, egy szót sem szólt, csak várta, hogy felfedjék előtte a jövőjét.

Az édesanyja kezdte a magyarázatot mindarról, amit Brooke már úgyis tudott. Egy leánygyermek rendes körülmények között egy tucat kérdést is feltenne, talán még tiltakozna is. De ő nem.

– Miért nem árulta el nekem, hogy elérte azt a kort, amikor már férjhez adható? – szakította félbe Thomas a feleségét. – Keríthettünk volna egy számunkra megfelelő jegyest, akkor nem kellene ezzel a lehetetlen dilemmával szembesülnünk.

Brooke magában mosolygott. Az édesanyja már tett lépéseket azért, hogy felkészítse őt a házasságra, mert nem akarta, hogy Brooke szégyent hozzon a családra azzal, hogy teljesen ostoba marad. Habár nem vett részt a család londoni társas érintkezéseiben, többféle tanár is foglalkozott vele – megtanult lovagolni, zenélni, táncolni, idegen nyelven beszélni, festeni-rajzolni, az alapvető olvasási, írási és matematikai tudást is megszerezte. Soha senki nem dicsérte meg az igyekezetét, mivel el sem várták tőle, hogy bármiben kitűnjön, de ennek ellenére jó eredményeket ért el.

– Mivel a következő hónapban tölti be a tizennyolcat, idén nyáron debütált volna Londonban – magyarázta Harriet. – Sorra érkeztek volna az ajánlatok. Ezt megmondtam önnek, Thomas. Csak épp elfelejtette.

A férfi válaszul csak felhorkantott. Brooke úgy vélte, az apja ennyi idősen már elég sok mindent elfelejthet. Akár a nagyapja is lehetne. Minden mozdulatra eltorzult az arca. Alfreda enyhíthette volna a fájdalmait gyógynövényfőzettel, de valószínűleg már a javaslatát is félresöpörték volna. Brooke is enyhíthette volna a kínjait. Alfreda mellett ő is mindent megtanult a gyógynövényekről és csodálatos hatásukról. Egy barátságos, tisztes férfiún segíthettek volna, akár úgy is, hogy titokban belekeverik a gyógyhatású füvet az ételébe vagy italába. De egy hűvös, szívtelen férfi megérdemli, amit a természet rárótt.

Harriet egyenesen Brooke-ra nézett és várt. Brooke rádöbbent, hogy az anyja valószínűleg választ vár tőle most, hogy a londoni út is szóba került. Habár tudta, hogy úgyis kiábrándító választ kap, feltette a kérdést: – Ezek szerint nem lesz londoni szezonom?

– Nem, ez a házasság sokkal fontosabb. A szolgák már nekiálltak összekészíteni az utazóládákat. Hajnalhasadtakor már indulsz is kísérettel és gardedámmal.

– Önnel, anyám?

– Nem. Édesapád gyengélkedik, ezért vele kell maradnom, és Robertet valószínűleg megint párbajra hívnák, ha ő tartana veled, így erről szó sem lehet. Dominic Wolfe gazdag, nemesi család sarja, amely évszázadok óta Yorkshire-ben lakik. A társaságból ismerem az édesanyját, de nem igazán jól. A fiával sosem találkoztam. Rothdale vikomtja, de mindössze ennyit tudok erről a vérszomjas emberről, aki, úgy tűnik, jobban kedveli Yorkshire vad vidékeit, mint a londoni társaságot. Ha téged visszautasít, annál jobb. Akkor az ő fejére csap le a bárd, mint tudjuk, és akkor hazatérhetsz, és minden úgy lesz, mint régen. De te semmilyen körülmények között nem utasíthatod vissza. A Whitworth család engedelmeskedik a régensherceg kérésének, hogy bennünk ne találhasson kivetnivalót.

– A vikomt rangban alattunk áll – morogta Thomas. – De légy óvatos, leány. Őrültség lenne megtagadnod, hogy feleségül menj a farkashoz. Ha megtennéd, elmebajosok közé záratlak, és ott maradsz életed végéig.

Brooke el sem hitte, hogy ezek szerint az ő kezében van most a család jövője, de az apja fenyegetésére megborzongott. Abban nem kételkedett, hogy az apja pontosan eszerint jár el, ha a lánya miatt elveszíti a címét és a földjeit. De Brooke így megmenekülhet tőlük. Nem fogja visszautasítani Lord Wolfe-ot.

Meghajolt, távozott, és csak ekkor bírt megint szabadon lélegezni. Holnap. Arra nem számított, hogy ilyen hamar indulnia kell, de nem bánta, hiszen minél előbb, annál jobb.

Negyedik fejezet

– PRÓBÁLD MAGADBA BOLONDÍTANI, drága gyermekem. Ha halálosan beléd szeret, jó életed lesz mellette – suttogta Harriet, mielőtt Brooke beszállt volna a hintóba.

Órákba telt, mire Brooke döbbenete alábbhagyott. Az édesanyja azt mondta neki, hogy drága gyermekem, és tanácsot is adott? Már azon is meglepődött, hogy Harriet kikísérte a hintóhoz, hiszen előző este a komornyikot küldte fel Brooke szobájába, hogy adjon neki pénzt az útra, és nem maga jött fel hozzá. Ezek a szavak azonban már-már úgy hangzottak, mintha Harriet számára fontos lenne a lánya, de Brooke egész addigi élete másról tanúskodott. Miért nem képes az édesanyja következetesen viselkedni? Miért csak egy-egy rövid pillanatra láthatja meg Harrietben azt az édesanyát, akire annyira vágyott, de akivel olyan ritkán találkozhatott?

Ha az északi farkas belehabarodna, akkor Harriet drága Robertjét végre békén hagyná, és többet nem próbálná megölni. Brooke nem volt ostoba. Ebben a családban mindig is egyetlen gyermeket szerettek, és a szülei bármit megtettek volna azért, hogy megvédjék a fiukat, ha kell, még hazudni is képesek voltak a lányuknak arról, hogy esélye lenne elbűvölni egy olyan embert, aki épp annyira gyűlölte ezt a családot, mint ő maga!

A családi címerrel díszített hintó odagördült a főbejárat elé. Brooke feltételezte, hogy a szülei büszkesége kívánta meg, hogy az ara stílusosan érkezzen meg az ellenséghez. A kocsis mellett két inas tartott velük. Brooke hajnalban kiment az istállóba, hogy még egyszer, utoljára meglátogassa a lovakat. Elmondta a főlovásznak, hogy Rebellist magával fogja vinni. Ha nem tér ide vissza, és őszintén remélte, hogy nem fog, akkor semmit nem szeretett volna hátrahagyni, ami a szívének kedves.

A személyzet többsége kijött elbúcsúzni tőle.

Brooke úgy érezte, egy könnycseppet sem fog ejte-ni a szülői ház után, de azok miatt igen, akik mellett felnőtt, a szolgálók miatt, akik gondoskodással vették körül. Inasa, William átnyújtott neki egy fából faragott lovat azzal, hogy reméli, a szobrocska Rebellisre emlékezteti Brooke-ot. Sajnos cseppet sem hasonlított a modelljére – William borzasztóan esetlenül faragott –, de Brooke akkor is szeretettel őrzi majd az ajándékot.

A kísérethez tartozó szolgákat utasításokkal látták el: Brooke-ot haladéktalanul hozzák haza, amennyiben a farkas nem engedi be a rejtekébe. Egyéb esetben a szolgák, Alfreda kivételével, a hintón térjenek vissza Leicestershire-be. Brooke remélte, hogy beengedik. Azt is remélte, hogy más oka is lesz megkedvelni Dominic Wolfe-ot, nem csak annyi, hogy egyformán utálják Robertet. De könnyen lehet, hogy nem így lesz, és az is, hogy be sem jut az ajtón.

A követ először a Whitworth családhoz látogatott el. Leicestershire-ből három-négy napig kell lovagolnia, hogy eljusson Lord Wolfe yorki otthonába. A régens küldötte csak egy nappal járt előttük, ami azt jelenti, hogy Lord Wolfe még mindig élvezi az áldott tudatlanságot, és nem is sejti, mi vár rá. Ha feldühödik a hír hallatán – amire Brooke szerint minden oka meg is volt –, remélhetőleg az ő érkezése előtt több mint egy napja lesz lenyugodni.

Logikus lépés lett volna a családjától megvárni, míg megtudják, a lord hogyan fogadja a régens kérését, és csak utána felküldeni őt északra. Az, hogy ilyen hamar útnak indították Brooke-ot, arról árulkodott, hogy félnek. Lehet, hogy haragudnak és szitkozódnak az ultimátum miatt, de sosem kockáztatnák meg, hogy a régens csak blöfföl. A következmények túl súlyosak lennének ahhoz, hogy mindezt félvállról vegyék.

A fivére pedig… micsoda gazember! Amikor előző este bejött Brooke szobájába, a szeme számítóan csillogott, ami azt sejtette, hogy Brooke-nak nem lesz ínyére az a „stratégia”, amit Robert az étkezőben említett meg.

– Menj hozzá feleségül, aztán mérgezd meg! – jelentette ki Robert kertelés nélkül. – Igényt tarthatunk a birtoka felére, vagy akár az egészre is, ha nincs más rokona. Tudom, hogy volt egy húga, aki meghalt, de ennél többet senki sem tud Dominic Wolfe-ról.

– És mi történik, ha megkedvelem? – kérdezte Brooke. Hiszen előfordulhat. Nem reménykedett benne, de még ez is megtörténhet.

– Nem fogod. Hűséges maradsz a családodhoz, és őt megveted.

Lehet, hogy végül csakugyan megveti majd Dominic Wolfe-ot, de az biztos, hogy nem a családja iránt való hűsége miatt. Ezt persze nem mondta ki. Hitetlenkedését Robert javaslata felett megtartotta magának. Pontosan tudta, hogy fivére gonosz és rosszindulatú, sőt kegyetlen is, de hogy gyilkos hajlamai lennének? És mindeközben milyen jóvágású! Annyi áldást kapott az élettől, ráadásul egy gróf örököse! Semmi sem menti fel az alól, hogy ilyen emberré vált, leszámítva azt, hogy az apjára ütött. „Az alma nem esik messze a fájától” – ez a mondás sehol nem olyan igaz, mint a Whitworth családban.

Szóra sem méltatta Robert felháborító javaslatát, inkább megkérdezte:

– Mit tettél Dominic Wolfe-fal, hogy háromszor is párbajra hívott?

Robert felhorkantott.

– Semmi sem indokolja ezt a hajthatatlanságot. De ebben ne keresztezd az utunk, húgom. Nem akarunk vele házasság révén rokonságba kerülni. Ha Wolfe meghal, a régensherceg semmit sem követelhet tőlünk.

Brooke az ajtó felé intett. Robert olyan gyűlölködő pillantással fogadta, hogy kiküldik, hogy Brooke attól tartott, az öklével szerez majd érvényt a felvetésének. Nem ez lenne az első eset.

Robert azonban még kifelé menet odavetette: – Özvegyként megkapod a szabadságot, nagyobb szabadságod lesz, mint amit a családtól vagy egy férjtől valaha is kaphatnál. Ezt tartsd észben, húgom.

Minden álma ez volt! De nem azon az áron, amit a fivére javasolt. Sajnos nem tudott meg semmit arról a férfiról, akihez küldik. Robert ismerte a lordot, mondhatott volna róla valamit, de nem tette. Brooke már majdnem utánaszólt, mielőtt az ajtó becsukódott volna mögötte, de eddigi életében soha nem kért tőle semmit, és nem most fogja elkezdeni.

Nevetséges, hogy csak annyit tudott Lord Wolfe-ról, hogy Robert a halálát kívánja. Nem tudta, hogy fiatal-e vagy öreg, beteges és csúnya-e, esetleg rideg és érzéketlen, mint az ő családja. Az is lehet, hogy már van jegyese, hogy valakibe szerelmes… Szörnyű belegondolni, hogy a férfi élete a feje tetejére áll csak azért, mert elégtételt akart kapni Roberttől, amit nyilvánvalóan nem tudna a bíróságon megszerezni. Brooke máris sajnálta a férfit.

Amikor a hintó aznap megállt, hogy megebédelhessenek, már jóval messzebb jutottak a Whitworth-uradalomtól, mint amilyen messze Brooke valaha is járt. Estére maguk mögött hagyják Leicestershire-t. A londoni út lett volna az első hosszabb utazása, akkor hagyta volna el először a megyét. Leicesterben és néhány körülötte levő városban már járt, de azok csak rövid látogatások voltak, ezért nem kellett az éjszakát az otthonától távol töltenie. Ezért eltökélte, hogy a végkifejlet ellenére élvezni fogja az utat, és az első nap java részét azzal töltötte, hogy az ablakon át gyönyörködött az eddig sosem látott tájban.

Zaklatott gondolatai azonban nem nyugodtak, és aggodalma sem csillapodott. Késő délutánra végre el merte mondani Alfredának, hogy Robert milyen alattomos javaslattal állt elő.

A szobalány csak felvonta a szemöldökét, és cseppet sem tűnt meglepettnek.

– Méreg, mi? Mindig is gyáva alak volt ez a fiú. Téged megkér rá, de ő maga meg nem tenné.

– De párbajozott vele – emlékeztette Brooke. – Ahhoz is kell némi bátorság.

Alfreda csak fújt egyet.

– Fogadni mernék, hogy előbb sütötte el a pisztolyt, mint kellett volna. Kérdezd meg a farkasodat, amikor találkozol vele. Biztos vagyok benne, hogy megerősíti a gyanúmat.

– Nem a farkasom, és valószínűleg nem kellene annak nevezned csak azért, mert a szüleim így beszéltek róla – mondta Brooke, habár ő maga is pontosan ezt tette.

– Lehet, hogy a végén még ezt akarod.

– Mit? Farkasnak nevezni?

– Nem, megmérgezni.

Brooke döbbenten kapott levegő után.

– Hallgass, ilyet sosem tennék.

– Nem, ilyet nem is feltételeznék rólad. De én megtenném, ha muszáj. Nem fogom hagyni, hogy szenvedj mellette, ha nehéz az ökle.

A téma ellenére Brooke-ot megnyugtatta, hogy Alfreda ilyen messzire menne csak azért, hogy megvédje őt az idegentől, akit férjül szántak neki.

Ötödik fejezet

MÁSNAP, MIUTÁN RÁTÉRTEK a Skóciába vezető régi északi országútra, a Whitworth-hintó sokkal jobb tempóban tudott haladni. Úgy tűnt, Alfreda kedvenc macskája, Raston ügyet sem vet arra, hogy hepehupás az út, mert elégedetten dorombolt a két utas között az ülésen. Raston sosem tehette be a lábát a házba. Kint lakott a Whitworth-istállóban, és leginkább a gerendákon tanyázott. Furcsa mód a lovakat sosem zavarta a jelenléte. Alfreda rendszeresen etette. Az istállófiúk is hoztak ételt neki. Így hát Raston a bőséges kosztnak köszönhetően szépen kigömbölyödött, és alig lehetett megemelni.

– Az apád azt az utasítást adta annak az átkozott kocsisnak, hogy siessen – morogta Alfreda, amikor aznap délelőtt már harmadszor zökkent nagyot a hintó alattuk. – De ez már túlzás. Nem hinném, hogy Lord Whitworth azt szerette volna, hogy a régensherceg követe előtt érkezzél meg Yorkba. Amikor megállunk ebédelni, figyelmeztetni fogom a kocsist, hogy hajtson lassabban. Hazafelé majd olyan gyorsan vágtathatnak, ahogy csak akarnak.

Brooke-nak viszont fülig ért a szája.

– De olyan jó móka. Engem egyáltalán nem zavar, hogy ide-oda zötykölődünk.

– Majd este fog, amikor minden porcikád sajog. De örülök, hogy mosolyogsz. Tudod, most már önmagad lehetsz, nevethetsz, amikor csak akarsz, sírhatsz is, ha úgy tartja kedved, még időnként a türelmedet is elveszítheted, ha épp azt szeretnéd. Messze attól a háztól, amely elfojtotta benned a lelkesedést, már nem kell az igazi énedet megzaboláznod, babám.

Brooke fekete szemöldöke a magasba szökött.

– Arra utalsz, hogy hagyjam a herceg által kiválasztott vőlegényemnek, hogy lássa, igazából ki vagyok?

– Hagyhatnád. Miért kellene tettetned magad előtte?

Brooke felnevetett.

– Már azt sem tudom, ki is vagyok valójában.

– Már hogyne tudnád. Mellettem önmagad vagy, és ez mindig is így volt.

– De csak melletted, és csakis azért, mert te voltál abban a házban az egyetlen, aki valóban szeretett.

– Az édesanyád…

– Ne vedd a védelmedbe. Csak akkor szólt hozzám, ha muszáj volt, vagy amikor apám és Robert nem tartózkodtak otthon, és anyám épp beszédes kedvében volt. És még akkor is csak annyit akart, hogy üljek le vele, és hallgassam, de nem törekedett valódi beszélgetésre.

Alfreda sokszor próbálta már Brooke-ot meggyőzni arról, hogy Harriet szereti. Időnként Brooke már-már el is hitte. Előfordult, hogy az édesanyja rámosolygott, amikor senki sem volt a közelükben, vagy megállt a tanulószoba ajtajában, és figyelte, ahogy a tanító mellett ülve a leckéjével foglalatoskodik. Egyszer, amikor Brooke felsértette a karját, Harriet félresöpörte Alfredát, hogy ő maga lássa el a sebet. Brooke tőle kapa Rebellist is, a legféltettebb tulajdonát, a tizenharmadik születésnapjára. Igen, Harriet néhanapján anyaként viselkedett vele, de Brooke tudta, hogy milyen érzés, ha szeretik, és azt hogyan szokták kimutatni. Látta, valahányszor Alfreda ránézett. Az igazi anyja szemében ezt sosem látta. Ennek ellenére tudta, hogy Harriet képes a szeretetre, mert Robert felé bőségesen kimutatta.

– Olyan, mintha két külön személy lenne, Freda. A legtöbbször hűvös és közömbös, de nagy ritkán gondoskodó és érdeklődő. Időnként azt hittem… De ha mellette saját magam lettem volna, akkor céltáblává válok, amikor megint olyan rideggé változik, mint az apám. Sokkal nagyobb fájdalmat okozott volna így nekem, ha reménykedni merek, hogy minden másképp is mehetne. De te… Oly sokszor kívántam azt, hogy inkább te, nem pedig Harriet legyen az anyám.

– Közel sem olyan sokszor, mint ahányszor én kívántam, hogy bárcsak a leányom lennél. De a szívemben az vagy, ebben sose kételkedj. – Ekkor az elérzékenyült Alfreda megköszörülte a torkát, és sokkal kimértebben tette hozzá: – Mindketten tudjuk, miért kerülted a családodat. Egyedül így kímélhetted meg magad a fájdalomtól és a gyötrelmektől. Reménykedjünk, hogy azok a napok örökre a múlt ködébe vesznek.

– Szerinted mi fog történni, ha Dominic Wolfe-nak nem tetszem meg, és hazaküld? – töprengett Brooke hangosan.

– Semmi különös, valószínűleg mégis megkapod a megígért londoni szezont, és nem sokkal utána egy másik vőlegényt. De ha Dominic Wolfe-nak nem tetszel meg, babám, akkor valami komoly baj lehet vele.

– De gyűlöli Robertet, és miatta engem is gyűlölni fog.

– Akkor ostoba lenne.

– Ettől függetlenül is lehet ostoba – sóhajtott Brooke kissé kétségbeesetten. – Tudtam, hogy előbb-utóbb férjhez megyek, de udvarlásra is számítottam.

– Mégpedig joggal.

– Arra, hogy legalább megismerem a férjemet, mielőtt az oltár elé járulok vele.

– Jelen esetben nincsenek „rendes” körülmények. Ennek ellenére kérheted, hogy legyen előtte rövid udvarlás. Ha a farkasod jó ember, akkor talán beleegyezik.

– Vagy épp annyira tart a hercegtől, mint a családom, és inkább egyenesen az oltárhoz vonszol.

– Te mit szeretnél? – kuncogott Alfreda. – Ha az ajtóban visszafordítanának, vagy hogy azonnal feleségül vegyen?

Brooke megint felsóhajtott.

– Ezt csak akkor fogom tudni, ha már találkoztam vele. Bárcsak nem így alakult volna.

– Fel a fejjel, babám. Lehet, hogy ez az északi lord csodálatos ember. Lehet, hogy a régensherceg ezzel szívességet tesz neked.

– Vagy Robert akaratán kívül nagy kárt okoz nekem. Egy olyan férjet kapok a nyakamba, aki mélységesen megvet.

– Nos… – hümmögött Alfreda. – Akkor talán jobb lenne, ha nem találgatnánk, nem gondolod?

– De igen, talán jobb lenne.

Abban a fogadóban, ahova az utazás harmadik napján tértek be ebédelni, senki sem ismerte Dominic Wolfe nevét. Azt viszont megtudták, hogy a herceg követe olyan sietve utazott, hogy valószínűleg már hazafelé tartott Londonba. Úgy tűnt, éjjel és nappal, megállás nélkül úton volt, épp csak a lovakat cserélte le, amikor alkalma adódott rá, és a hintóban aludt.

Aznap este már csak néhány órányira voltak Lord Wolfe birtokától, de Alfreda nem volt hajlandó folytatni az utat a sötétben. Azt akarta, hogy Brooke kipihent legyen, és a leg-jobb formáját mutassa, amikor először járul a farkas színe elé. Egy útba eső fogadóban szobát béreltek, és Alfreda lement, hogy fürdőt rendeljen Brooke számára, és vacsorát kéressen fel a szobájukba. A Wolfe családról szóló hírekkel tért vissza Brooke-hoz.

– Nem fog tetszeni, amit megtudtam – mondta Alfreda savanyú ábrázattal. – Mintha nem lenne úgyis elég aggódnivalód, úgy tűnik, ezt a családot, amelyhez parancsra csatlakoznod kell, átok sújtja, úgyhogy azt hiszem, mégis inkább abban kellene reménykednünk, hogy az ajtóból visszafordítanak.

– Miféle átok?

– A legrosszabb fajta, évszázados átok, minden nemzedék elsőszülöttje meghal életének huszonötödik esztendejében, hacsak betegség vagy baleset korábban el nem ragadja.

Brooke szeme elkerekedett a csodálkozástól.

– Ugye csak tréfálsz?

– Nem, csupán szóról szóra elismétlem, amit a csapos, aztán a szakács, és végül a lord egyik parasztja, aki épp egy errefelé élő rokonához jött látogatóba, mondott Lord Wolfe családjáról.

– De mi… Úgy értem, én nem hiszek az átkokban. Te igen?

– Nem igazán. A helyzet az, babám, hogy sokan viszont hisznek bennük, még azok is, akiket elvileg az átok sújt. Ha valakinek azt mondják, hogy egy bizonyos életkorban meghal, akkor könnyen lehet, hogy az illető felelőtlenül kezd élni, és az átok előidézte baj csakugyan megesik vele. De én kétlem, hogy a Wolfe-örökösök csak úgy ok nélkül hullottak el. Kérdezd majd meg a te farkasodat, amikor már nem tartasz tőle.

– Meg is fogom. Biztosan valami egyszerű magyarázat van rá, amit a család nem akar felfedni, ezért a szóbeszédnek sosem vetettek véget, mint ahogyan kellett volna.

– Ehhez kétség sem fér.

– Sőt az is lehet, hogy szeretik ezt a róluk keringő szóbeszédet… valamiért.

– Engem nem kell meggyőznöd, babám. De az aggaszt, hogy az átok „évszázados.” Ez azt jelenti, hogy a szóbeszéd már régóta kering, és azért maradt fenn, mert tényleg haltak meg elsőszülöttek, és legalább néhány közülük az életük huszonötödik esztendejében. Ez igen nagyszámú balszerencse lenne egyetlen család életében, már amennyiben tényleg csak balszerencséről van szó.

Brooke összevonta a szemöldökét, de szerette volna hallani, Alfreda még mi mindent tudott meg a Wolfe családról.

– Hallottál bármit is magáról Dominicről?

– Fiatal. Senki sem árulta el a korát, de nyilván még nincs huszonöt esztendős.

Brooke a szemét forgatta, és vádlón így szólt: – Te tényleg hiszel az átkokban!

– Nem, csak próbáltam könnyed lenni, de mint látom, csúfos kudarcot vallottam.

– Robert említette, hogy Lord Wolfe-nak volt egy húga, aki meghalt. Lehet, hogy a farkas nem is a nemzedék elsőszülötte.

– Ami jó hír is lehetne, ha hinnénk az átkokban, de a halál sosem jó hír. Lehet több testvére is, akikről a fivéred nem tud.

– De az is lehet, hogy ő a nemzedékének utolsó képviselője, és eltökélte, hogy párbajban megöleti magát. Bárcsak többet tudnánk róla.

– Nos, hallottam mást is, és az a szóbeszéd még különösebb. Azt mondják, hogy farkas képében a lápvidéken portyázik, és ezt a vonyítása bizonyítja.

Brooke eltátotta a száját, mielőtt feltette volna a kérdést: – Mondd, hogy most is csak könnyed akartál lenni.

Alfreda elvigyorodott.

– Nem, de tudod, hogy minél több emberen halad át egy mendemonda, annál cifrább lesz. A végén olyan távol kerül a valóságtól, hogy az már mesébe illik.

– Nos, ez a mendemonda egyértelműen babonás ostobaság. Farkasember? Még az is lehet, hogy a toronyban pedig egy emberevő óriás lakik!

Alfreda felkacagott.

– Nem hinném, hogy ezek után engem már bármi is meglepne. De kell lennie valami szokatlannak a Wolfe család körül, ha egyszer ez a szóbeszéd útnak indult.

– Különben is, a farkasok már kihaltak Angliában, nem?

– Így van.

– De évszázadokkal ezelőtt még nem, amikor a babonás emberek elkezdték terjeszteni ezt a nevetséges mesét – jelentette ki Brooke, és az érvelését biccentéssel nyomatékosította.

– Én nem vitatkozom veled, babám. Mindazonáltal mivel a farkasok kihaltak, senki sem hinné azt, hogy igazi farkast hall vonyítani, inkább azt, hogy valami természetelleneset. De ha az emberek tényleg vonyítást hallottak, nem kétséges, hogy csak egy kóbor kutya ugatta a holdat.

Brooke fújt egyet.

– Nos, már így is többet tudtál meg a Wolfe családról, mint amit tudni szerettem volna. Szerintem inkább végtelenül ellenszenves leszek, amikor megérkezem, hogy már az ajtóban visszafordítsanak.

Hatodik fejezet

DOMINIC A HÁLÓSZOBÁJA ABLAKÁNÁL állt, és figyelte a kanyargós úton egyre közeledő hintót. A homlokán verejték gyöngyözött, a haja csatakos volt. Az egész teste sajgott, ezért nehezen tudta volna megmondani, hogy a sebe mennyire fáj. Előző este értesítették arról, hogy egy Whitworth szállt meg a birtoktól alig pár órányira levő fogadóban. Az üzenet négy emberen keresztül haladt át, mire eljutott hozzá, így az már nem derült ki, hogy melyik Whitworthról volt szó. Remélte, hogy Robert Whitworth jön, hogy befejezze ezt az egészet, de ebben kételkedett. György herceg küldöttje biztosította arról, hogy a Whitworth család el szándékozik fogadni a régens ajánlatát. Méghogy ajánlat!

A vére még mindig forrt, ha visszagondolt arra, hogyan közölték vele ezt a javaslatot, és a nyílt fenyegetésre, amely az után következett. A régens követe ennek ellenére közönyösnek tűnt. Mintha nem is érdekelte volna, hogy a szavait hogyan fogadják, vagy milyen katasztrofális következményekkel járnak; ő csak a feladatát teljesítette.

Gabriel Biscane ott állt mellette, de nem a közeledő hintót nézte, hanem összevont szemöldökkel Dominicot figyelte. Valamivel alacsonyabb volt, mint a hat láb magas Dominic, a haja szőke, a szeme kék, nem a közönséges szolgák közé tartozott, és gyakran vissza is élt kivételezett helyzetével.

A vikomt és a főkomornyik fia együtt nőtt fel ebben a házban. Egyidősek voltak, és ugyanazzal szerettek foglalatoskodni, éppen ezért senkit sem lepett meg, hogy még azelőtt összebarátkoztak, hogy a társadalomban betöltött eltérő rangjuk akadályt gördített volna ez elé. Dominic apja talán csírájában elfojtotta volna ezt a barátságot, amennyiben megéri a fia ötödik életévét. A lady azonban nem bánta. Gabriel apja pedig nem mert ellenkezni. Így hát Dominic és Gabriel között a rangbéli különbség dacára egyedi kapcsolat szövődött.

– Vissza kellene feküdnöd az ágyba – vette a bátorságot Gabriel, hogy ezt megjegyezze.

– Neked pedig nem kellene parancsolgatnod nekem csak azért, mert jelen pillanatban gyengélkedem. Elküldted anyámnak azt a levelet? Jobb szeretném, ha tőlem szerezne tudomást a régens felháborító parancsáról, nem pedig a pletykákból értesülne róla, amennyiben a hír kiszivárog.

– Természetesen. Már kora reggel. – Gabriel elvileg a lakáj szerepét töltötte be, de ő nagy merészen felfogadott egy másik lakájt Dominic számára, így most állandóan láb alatt volt minden különösebb feladat nélkül. Dominic más, sokkal kellemesebb feladatokat ajánlott helyette a barátjának, de Gabriel azokat sem végezte el. Gabriel végül kijelentette, hogy ő afféle mindenes, senki szolgája. Eddig nem igazán kapott a jelenlegi munkaköre nevet, de megígérte, hogy rendelkezésre fog állni, valahányszor Dominicnak szüksége van valamire, és ezért természetesen fizetséget is elvárt. Habár Dominic jó párszor elbocsátotta már Gabe-et, pontosan tudta, hogy hiányozna neki, ha a barátja csakugyan komolyan venné, és távozna.

Gabriel a fejét rázta.

– Csak jó tanácsot adok, nem parancsot, épp ezért nem ártana, ha időnként meg is fogadnád. Azt ne várd, hogy visszacipelem a meztelen testedet az ágyba, ha össze találsz esni. Hívok egy inast, majd ő…

– Annyira nem vagyok gyenge, hogy ne tudnálak megkötözni.

Gabriel ellépett oldalra, majd válaszolt:

– Dehogynem vagy az, de többet egy szót sem szólok, úgyhogy ne érezd szükségét annak, hogy bebizonyítsd az ellenkezőjét. Habár őszintén szólva, amikor nem tudod egyedül felvenni a saját nadrágodat…

Időnként könnyebb inkább tudomást sem vennie a barátjáról, gondolta Dominic. Gabriel a szóbeli és fizikai öklözéssel általában remek formában tartotta, és Dominic általában mindkettőt szívesen is fogadta, csak épp azóta nem, hogy ezzel a bizonyos sérüléssel tért haza. Az azt megelőző csupán karcolás volt. Ez viszont óráról órára rosszabbodott.

Orvos sem kellett ahhoz, hogy ezt megértse. Tisztában volt azzal, hogy nem úgy gyógyul a sebe, ahogy kellene. Épp visszanyerte valamennyire az erejét a komoly vérveszteség után, amikor beállt a láz, és a seb azóta is kitartóan nedvedzett.

Ez alkalommal ostobaság volt visszatérni Yorkshire-be. A londoni házban kellett volna maradnia a Robert Whitworthszal vívott utolsó párbaj után. De nem akarta, hogy az anyja megtudja, milyen komoly a sérülése, sem azt, hogy elterjedjen a híre, milyen kevés választotta el attól, hogy Robert megölje. Nem akarta, hogy Whitworth megtudja. Inkább vesszen oda az élete, mint hogy megadja neki ezt az elégtételt. Ami még mindig megtörténhet. Még ugyanúgy félholtnak érezte magát, de csak a miatt az átkozott láz miatt, amitől sehogy sem tudott megszabadulni.

A harag sem segített. Az még jobban felbőszítette, hogy végig kellett hallgatnia a régens fenyegetését, és most tűrnie, hogy az ellenség épp akkor jelenik meg az ajtaja előtt, amikor a ház ura nem éppen a legjobb formáját mutatja.

Dominic így szólt a barátjához: – Vidd fel azt a nőt az egyik toronyba, amikor ideér, aztán majd eldöntöm, hogy mihez kezdek vele.

– Úgy rémlik, hogy azt az utasítást kaptad, hogy… vedd feleségül – mondta Gabriel kimérten.

– Kutya legyek, ha elveszem.

Gabriel aranyszőke szemöldöke a magasba szökött.

– Ezek szerint vissza fogod utasítani?

– Nem kell majd. Ő maga fog visszaszaladni a családjához postafordultával. A Whitworthok pedig szembesülhetnek a következményekkel.

– És ezt hogy fogod elérni?

– Vannak módszereim a szüzek elijesztésére – válaszolt Dominic sötét tekintettel.

Gabriel felvonta a szemöldökét.

– Ám legyen, de gondolom, nem kell emlékeztesselek arra, hogy már csak egyetlen valamennyire lakhatónak nevezhető tornyunk van?

– Akkor nem okoz gondot, hogy megtaláld, ugyebár – morogta Dominic szárazon.

Gabriel elindult kifelé, de meggondolta magát, visszafordult, és ez alkalommal komolyan mondta: – Muszáj rámutatnom, hogy nem a leánnyal állsz háborúban, hanem a fivérével. Semmi haszna a kisasszonyra ráijeszteni.

– Ami azt illeti, igenis nagy haszna van. Akkor Robert Whitworth és a családja elveszítik a földjeiket és a címüket.

Gabriel szeme megvillant.

– Most megnyugodtam, hogy van rendszer az őrültségedben. Elnézést, a logikádban.

– Ez nem a legmegfelelőbb idő arra, hogy próbára tedd a türelmem, Gabe – figyelmeztette Dominic, majd odakiáltott a lakájnak. – Andrew, hozd be a lovaglóöltözékem. Nem leszek itt a házban, amikor az ellenség bekopogtat.

Gabriel bosszúsan sóhajtott fel.

– Bates doktor ágynyugalmat rendelt.

– Majd lepihenek, miután kilovagoltam magamból a dühömet.

– Megint hívatnunk kell Bates doktort, ha nem mondasz le erről a tervedről! Az ördög vigye el, Dom, légy józan! Felszakad a varrat, ha kilovagolsz. Királynak nem fog tetszeni a vérszag.

– A lovamnak nagyon sok minden nem tetszik, köztük te sem. Majd meglátjuk, hogyan reagál a vérre. És most elég legyen a jóslatokból. Most az egyszer tedd azt, amit mondanak neked.

Gabriel kétségbeesetten fújt egyet, majd azt morogta: – Inkább visszahozom Bates doktort, és csak utána intézem el a menyasszonyod ügyét is.

Dominic lassan elindult az öltözőszoba felé, hogy félúton találkozzon Andrew-val.

– Nem lesz a menyasszonyom.

Gabriel már az ajtónál járt, de vissza sem nézett, úgy szólt hátra: – A ház legbarátságtalanabb szobájában fogom elszállásolni.

– A toronyban – mondta Dominic ellentmondást nem tűrően.

– Természetesen, noha nincs benne ágy.

– Akkor majd az átkozott padlón alszik!

A parancs elhangzásakor azonban már becsukódott az ajtó.

Hetedik fejezet

– OTT IS VAN EGY – lelkendezett Brooke, és a hintó ablakán át kimutatott egy kisebb kastély romjaira.

– Yorkshire-ben a kisebb kastélyok többségét a Skóciából érkező portyázó hadak ellen építették. Yorkshire-t afféle őrfalnak szánták, amely a skót hadseregeket megakadályozza, hogy behatoljanak dél felé.

Brooke a szobalányra pillantott, és kuncogni kezdett. – Csak nem hallgatóztál, amikor történelemleckéket vettem?

Alfreda bólintott.

– Kénytelen voltam. A tanárodnak nem lett volna szabad történelemre oktatnia. A szüleid elzavarták volna, ha kiderül. Így hát őriztem az ajtót. Nem is emlékszel rá, ahogy azzal a sok kérdéssel rávetted, hogy tegye kockára az állását?

– Csak halványan.

Brooke ismét kinézett az ablakon, és azon töprengett, hogy ez a romocska vajon már a Wolfe-ék területe-e. Mostanra el kellett érniük a Wolfe-birtokot, kivéve, ha a családnak valójában nem sok földje volt Yorkshire-ben.

– Kíváncsi vagyok, elég sokáig maradunk-e ahhoz, hogy lássuk a hangavirágzást. – Azt hallották, hogy a nyár végén nyílnak. – Csodaszép lehet olyankor a vidék, olyan sok van itt belőlük.

– A yorkshire-i lápvidék igen lenyűgöző még a hangavirágzás nélkül is. De én jobban szeretem a sűrű erdővel borított vidékeket – válaszolta Alfreda.

Az eget aznap reggel felhő borította, és a napsütés nélkül a táj egy kissé szürkének és komornak hatott Brooke számára, de lehet, hogy csak a gondolatai miatt látta annak.

– Hol a csudában van már? – mondta türelmetlenül, miközben az ablaka felé fordulva az elsuhanó tájat figyelte.

Alfredának kérdeznie sem kellett, Brooke mire céloz.

– Az én oldalamon.

Brooke levegő után kapott, majd helyet cserélt a szobalánnyal, de elszomorodva sóhajtott fel, amikor meglátta a házat, amit eddig keresett.

– Remélem, hogy nem ez az.

– Fogadni mernék, hogy ez.

A háromszintes kúria homlokzata sötétszürke, már-már feketének ható kőből épült, bár lehet, hogy csak moha vagy borostyán fedte. Ilyen messziről nemigen lehetett kivenni. A masszív, téglatestet formáló építmény két elülső sarkán egy-egy torony tört az ég felé, amitől az egész inkább kastélynak hatott. Egy-egy hatalmas fa állt mindkét torony előtt. Mindkettőt virág borította, és eltakarta a kúria többi részét.

– Komornak, elhagyatottnak és fenyegetőnek látszik.

Alfreda ezen nevetett egyet, majd így szólt: – Dehogyis az. Nem látnád ilyennek, ha a nap előbújna a felhők mögül. Hamarosan esni fog. Reméljük, hogy még előtte bejutunk a házba.

– Már amennyiben beengednek minket.

– Hagyd abba… – pisszegte le a szobalány. – Ha kipenderítenek a küszöbön, akkor odaköpök. Meglátjuk, mennyire szeretnék az én átkomat is az övék tetejébe.

Brooke önkéntelenül is felnevetett. Alfreda nem volt boszorkány, de időnként szívesen tett úgy, mintha az lenne. Alfreda esküdözött, hogy évszázadokkal korábban a nevük még Witchway volt, csak a „t” kikopott belőle. Ez is az őt övező rejtély része volt, amelyet azért tartott életben, hogy a falusiak féljenek tőle: figyelmeztette őket, hogy ha bárkinek is elmondják, honnan kapták a gyógynövényfőzetet, akkor bebizonyítja, hogy az a „t” igazából még most is ott van a nevében.

Brooke valami mást is észrevett, és felkiáltott: – Sövényt látok a ház mögött, legalábbis ezen az oldalon, de olyan magas, hogy nem látok át felette. Mit gondolsz, lehet, hogy labirintus? Az nagy móka lenne!

– Tudom, hogy gyerekkorodban sok mindent nem kaptál meg, de annak inkább örülj, hogy a labirintus kimaradt az életedből. El lehet tévedni benne.

– Saját tapasztalatból tudod, ugye?

Alfreda felhorkantott.

– Ugyan! Méghogy én bemenjek egy labirintusba! Nem én, ha addig élek is. De Cora, akit Tamdonból ismerek, egy időben egy olyan birtokon dolgozott lent délen, ahol volt útvesztő. A kedvesével úgy gondolták, jó ötlet odabent légyottot adni egymásnak. Olyan hatalmas volt a labirintus, hogy senki sem hallotta meg a segélykiáltásukat. Szerencséjükre csak napokba, és nem hetekbe telt, mire rájuk találtak.

– Kenyérmorzsát kellett volna elszórniuk maguk után, amerre mentek, hogy visszataláljanak.

– Megtették, de Cora macskája utánuk ment, és mind felfalta.

Brooke megrázta a fejét.

– Ebből a meséből igaz egyáltalán valami?

Alfreda nem tagadta, de nem is erősítette meg.

– Csak annyit mondok, hogy ha belépsz egy útvesztőbe, hagyj nyomot magad után, de ne ehetőt.

– Majd gondolok rá, ha tényleg van itt labirintus.

Brooke hátradőlt az ülésen, megint kezdett ideges lenni most, hogy már láthatták az úti céljukat. Lehet, hogy egy órán belül már találkozik is a jövendőbeli férjével. Már amennyiben otthon tartózkodik. A követ egyértelműen így gondolta. De mi van, ha Dominic Wolfe nincs itt a yorkshire-i otthonában, és még semmit sem tud erről a házasságról? Akkor Brooke haladékot kap! Ez ellen sincs semmi kifogása. Talán Lord Wolfe-ot figyelmeztették, hogy mit fognak követelni tőle, és úgy döntött, határozatlan időre eltűnik, hogy ne kelljen átvennie az üzenetet. Brooke arra gondolt, talán szívesen eléldegélne itt, ha a férfi távol marad, és csak az övé lenne a ház.

Alfreda megbökte a vállát, és a másik ablak felé biccentett. A hintajuk elhaladt a kúria mellett, bevette az utolsó kanyart az úton, amely visszavezette őket az épület felé. Innen egy hatalmas istállóra láthattak rá, amely a ház mellett épült, a mögött pedig egy körbekerített legelő nyúlt el, ameddig a szem ellátott. Brooke halványzöld szeme felcsillant és egészen elkerekedett, amikor meglátta a békésen legelésző lovakat, a kisebbek akár csikók is lehettek.