Mörk Leonóra

A porcelánlány

© Mörk Leonóra, 2018
© Jaffa Kiadó, 2018, 2025
Minden jog fenntartva!

Borítóterv Nagy Norbert
Szerkesztő Veres Mária
Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 186 1

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv Ambrose Montanus

„Már csak egy órát
vagy az enyém.
Magam, egymagam
halok meg én.”1

Theodor Storm:
Immensee

I

Budapest,
2017. április – május

1. fejezet

A kastély téglavörös volt, félig romos, és megmagyarázhatatlanul ismerős. Csak a véletlen számlájára írhatom, hogy egyáltalán észrevettem abban a bikinis lányok, félmeztelen pasik, egzotikus tájképek, cuki állatkölykök, #mutimiteszel jelzésű ételfotók és szörnyű szelfik alkotta tarka keverékben, amit reggelente elém dob az Instagram. De hál’ istennek észrevettem, és annyira elálmélkodtam rajta, hogy átmenetileg az evésről is elfelejtkeztem. Pedig egy nemzetközi szállodalánc ötcsillagos wellnesshotelében dolgozni számos előnnyel jár, például a személyzeti ebédlőben, ha nem is pontosan ugyanazt szolgálják fel, mint odakint az étteremben, azért majdnem, megéri miatta fél órával hamarabb beérni. A vörös téglás kastély azonban még a séf büszkeségéről és a vendégek kedvencéről, a croque monsieur-ről is elterelte a figyelmemet. Ezt a házat én már láttam valahol.

– Lili, ha végeztél a reggelivel és felfüggesztetted a telefonod baszkurálását, lassan elindulhatnál! Tyereskova már kétszer rákérdezett, hol maradsz!

Az ajtóban, elegánsan és rosszindulatúan, mint mindig, ott állt a főnököm, Erika, és a többiek feje fölött helytelenítően bámult rám. Felnéztem a bejárat fölötti órára: nyolc huszonöt, Tyereskova kezelése csak fél kilenckor kezdődik, nem értem, Erika mit pattog. Engem valamiért különösen utál, folyton ugráltat, pluszmunkákat sóz a nyakamba, és minden alkalmat megragad, hogy letoljon. Éreztem, ahogyan kellemetlenül bizseregni kezd a bal mellem. Azelőtt a stressz a lapockám alatti éles fájdalom formájában jelentkezett, ez a mellzsibbadás, ez valami új, de nagyon bosszantó.

– 8 óra 25 perc 40 másodperc. Stirlitz már tudta, hogy hibázott, amikor zdrasztvujtyéval köszönt az Obersturmbannführernek – súgtam oda a mellettem ülő Móninak, akinek a front office-ban többek között a vendégpanaszok kezelése a feladata, ezért még nálam is sokkal nagyobb szüksége van rá, hogy zen állapotban legyen.

Móni elnevette magát, úgy látszik, az enyémhez hasonlóan az ő szülei is nagy rajongói voltak gyerekkorukban A tavasz tizenhét pillanata című szovjet tévésorozatnak, és megtanították a lányukat erre a hülye viccre. Én viszont remélhetőleg nem fogok hibázni, amikor zdrasztvujtyéval köszönök Tyereskovának. Bánatos pillantást vetettem a sajtos-sonkás melegszendvicsem csücskére, amit már nem maradt időm megenni, kiittam a kávémat, gyorsan elmentettem a kastélyos fotót, hogy később újra megtaláljam, zsebre vágtam a mobilomat, és kötelességtudóan elügettem a wellnessrészleg irányába.

A vendégek ilyen tájban már kezdenek csapatostul mozgolódni, amíg elérkeztem a medencékhez, összesen nyolcszor mosolyogtam és köszöntem előírásszerűen. Mivel korábban nem dolgoztam az idegenforgalomban, főleg luxushotelben nem, csak egy egészségvédelemmel foglalkozó, elsősorban osztrák páciensekre szakosodott soproni magánklinikán, meg egy idősek házi gondozását szervező alapítványnál, amikor felvettek ide, a kollégák nem győzték betömködni a tudásomon tátongó lyukakat. Jó, az a klinikán is alapszabálynak számított, hogy a kedves páciensnek mindig igaza van, akkor is, ha nincs, a szállodaiparban azonban ennél bonyolultabb a helyzet.

– Vendég elől soha nem menekülünk el! Nem fordulunk sarkon, nem lapulunk meg riadt nyúlként a szobaajtó mögött, hanem esélyt adunk neki arra, hogy ha kérni vagy kérdezni akar valamit, megtehesse! – magyarázta türelmetlenül Erika, mikor elkövettem azt a meggondolatlanságot, hogy a szeme láttára tűntem el a nyitott ajtó mögött egy közelítő vendég elől. Aztán odaintette a véletlenül éppen arra járó Mónit.

– Vidd le az alagsorba, és gyakoroltasd vele az 5:15-öt!

Móni sokatmondóan vonta fel a szemöldökét, jelezve, hogy a gyógyászat vezetőjeként Erika neki nem osztogathat utasításokat, aztán mégis megeshetett rajtam a szíve, mert elindult velem a személyzeti traktus felé. Szófogadóan iparkodtam utána, hátsó lépcsőkön le, titokzatos ajtókon át, labirintusszerű folyosókon végig, mígnem eljutottunk egy félhomályos alagsori szakaszhoz, ahol szorgos kezek három függőleges, neonsárga csíkot festettek a falra. Móni lehorgonyzott a legelsőnél, engem elküldött a folyosó túlsó végébe, aztán dirigálni kezdett:

– Most indulj el felém, én vagyok a képzeletbeli vendég! Amikor odaérsz az első csíkhoz, akkor rám nézel és rám mosolyogsz! Jó, gyere tovább, még mindig nézz rám, és a második csíknál szép hangosan köszönj! Oké, menni fog ez!

Mint kiderült, az első jel a 15, a második az 5 láb távolságot jelzi, és azt a célt szolgálja, hogy a távolság megbecslésével hadilábon álló kezdők ezen az eldugott folyosón gyakorolhassák, az 5:15-ös szabály értelmében hogyan kell helyesen üdvözölni a vendéget. A módszer egykettőre rám ragadt, elvégre nem atomfizika ez, csupán logikus testbeszéd, már régóta nem is kell gondolkoznom rajta, annyira automatikussá vált.

Az uszodában cégünk reklámjában, a kék-aranyzöld Zsolnay-csempékkel kirakott, termálvizes gyógymedencében valóban ott tempózott a páciensem, középkorú, dús idomú orosz hölgy nagy mintás fürdőruhában, a fején azzal az átlátszó szállodai zuhanysapkával, ami annyira ronda, hogy törvényileg kellene betiltani a viselését. Tyereskovát igazából nem így hívják, hanem valahogy sokkal bonyolultabban, a szovjet űrhajósnő nevét ritkán megvillanó humorérzékével a főnököm ragasztotta rá, azzal a felkiáltással, hogy ezt legalább mindnyájan ki tudjuk mondani. Az ötven pluszos Erika az anyukámhoz hasonlóan az 1960-as évek optimista űrkorszakának gyermeke, őket még oroszra tanították az iskolában, továbbá arra, hogy a 21. században majd a Marson fognak lakni. Igaz, egyikük sem látszik búsulni amiatt, hogy mégsem ott élnek, hanem Budapesten. Erika nyelvtudása pedig kimondottan jól jön, amióta egyfelől a globális események, másfelől a marketinges kolléganők erőfeszítései eredményeként csapatostul érkeznek hozzánk a gazdag orosz vendégek, akik a sajátjukon kívül általában semmilyen más nyelven nem hajlandók megszólalni. Bár beírattak minket gyorstalpaló orosztanfolyamra, szükség esetén inkább kézzel-lábbal kommunikálunk velük, de azért egészen jól elboldogulunk.

Tyereskova barátságosan rám vigyorgott, megragadta a vízi súlyzókat, és a nehezebb gyakorlatokat ügyesen elbliccelve végigdumálta a fél órát, mit sem törődve azzal, hogy egy szót nem értek a fecsegéséből. Aztán abban a megnyugtató tudatban, hogy ma is sokat tett az egészsége megőrzéséért, áttelepedett a jakuzziba a barátnői mellé. Ahogy a négy, nagyjából egyformán kerekded orosz asszonyság ott ült a bugyborékoló meleg vízben, a megszólalásig úgy néztek ki, mintha tojások lennének, és arra várnának, hogy keményre főjenek. Rosszat semmiképpen sem tesz nekik az a sokféle torna, masszázs meg fürdő, amivel telenyomjuk a napirendjüket, valódi szakmai eredményt azonban elég nehéz elérni úgy, hogy a vendég idejön két hétre, befizet napi négy-öt kezelésre, és azt várja, hogy újjászülessen.

További négy vendéggel meg egy csoportos gerinctorna-órával a listámon kizárólag az ebédszünetben számíthattam arra, hogy lesz időm megint előhúzni a mobilomat, és alaposabban szemügyre venni a kastélyt. A gerinctorna különösen próbára teszi a türelmemet, mert a terem elég kicsi, és a törzsgárda tagjai, a hosszú évek óta ide járó, bérletes idős hölgyek vadul védelmezik a territóriumukat a külső támadók ellen. Ha új arc bukkan fel, demonstratív módon szétterítik a jógamatracaikat, és „az ott az Ági helye!”, meg „gyere, Piroskám, ezt itt neked foglaltam!” típusú beszólásokkal igyekeznek megfutamítani a betolakodót.

A jövevény ilyenkor két taktika közül választhat, vagy fülét-farkát behúzva elmenekül, és soha többé a jógateremnek még a közelébe se merészkedik, vagy felveszi a kesztyűt és harcba száll. Ebből aztán csúnya jelenetek szoktak adódni, az egyébként jó házból való úrinők hajba kapnak, és nekem kellene lehűtenem a felhevült kedélyeket. Én azonban gyógytornász vagyok, nem óvó néni, pszichológus vagy békebíró, nem tartom feladatomnak, hogy felnőtt emberek között igazságot tegyek.

A hölgyek amúgy helyesek, már amikor nem bonyolódnak hatalmi harcokba, csodálom őket azért a lankadatlan szorgalomért, amivel minden áldott nap eljönnek, edzenek, mozognak, bizonyára mind száz évig fognak élni. Láttukra feltámad bennem a remény, hátha nyugdíjas koromban nekem is lesz energiám, na meg pénzem egész nap wellnessezni, úszni, jógázni, aquafitneszezni, szoláriumozni, nyáron napozni, télen szaunázni. Ha viszont kitör a csetepaté, gerinctornás napokon déltájban már úgy érzem, nagyon megérdemlem az ebédet.

– „Lili vagyok, Instagram-függő” – huppant le mellém az ebédlőasztalhoz Móni, olyan drámai hangon intonálva ezt a rövid mondatot, mintha valóban az Anonim Alkoholisták vagy inkább az Anonim Közösségi Médiafüggők ülésén kellene bemutatkoznom. – Ne instázz, hanem egyél, mert úgy tudom, Erika negyedóra múlva értekezletet tart nektek!

– Nem vagyok Instagram-függő – merítettem bele a kanalamat a levesbe. Francia hagymaleves. Ha legközelebb cross-tréninget hirdetnek nálunk, tutira jelentkezem konyhai szolgálatra, itt csupa hasznos dolgot tanulhat az ember. – Egyébként mi már megint ez az értekezlet? Nem is hallottam róla! Mostanában állandóan megbeszéléseken ülünk!

– De igenis függő vagy – meresztette a szemét kolléganőm jelentőségteljesen a telefonomra, ami kétségkívül ott lapult a tányérom mellett. – Ha egy fél napig nem ellenőrizheted, ki mit töltött fel, és hány lájkot kaptál a fotóidra, erőteljes megvonási tüneteket produkálsz!

Ez így, ebben a formában nem igaz, a helyzet ennyire nem súlyos. Jó, a múltkor azért én is megijedtem, amikor azt vettem észre, hogy már nem a saját szememen, hanem az okostelefonom kameráján keresztül látom a világot. Az úgy történt, hogy lefotóztam egy szökőkutat az egyik környékbeli szecessziós villa kertjében, aztán, mint ki jól végezte dolgát, eltettem a mobilt és továbbsétáltam. Már a következő sarkon jártam, amikor belém hasított, hogy ha az életem múlna rajta, akkor se tudnám megmondani, mit ábrázol a kút szoborcsoportja. Egyébként egy vízsugarat magasba fújó, gülüszemű cethalat ábrázolt négy kisebb vízköpő delfinnel a medence négy sarkában, mert visszamentem ellenőrizni.

Egészen addig úgy gondoltam, az én instagramos időtöltésem egyszerű bűnös élvezet: az ember különösebben nem büszke rá, de teljesen ártalmatlan. Mindenkinek az életében vannak ilyen ártatlan szórakozások, a húgom például abban a minimálidőben, amit két kisgyerek mellett önmagára szánhat, tinisorozatokat néz a Netflixen, az apukám krimiket olvas, az anyukám pletykalapokat vásárol, azzal az átlátszó ürügygyel, hogy csak a keresztrejtvények miatt veszi meg őket, szegény nagyi meg az élete utolsó éveiben teljesen rákattant a Dankó Rádióra. Engem viszont annyira megrázott a szökőkutas eset, hogy megfogadtam, visszaveszek az instázásból, még mielőtt a világ négyszögletes kivágású képekké változik a fejemben.

Szemérmetlen lájkvadásznak amúgy sem számítottam soha, a magam 288 követőjével nem is számíthatnék, különben meg már rég rájöttem, az interneten abszolúte nem az számít, mit tölt fel az ember, hanem, hogy ki tölti fel. Ha én posztolok cukiságbombát az egyébként tényleg cuki törpenyulaimról, kedveli a fotómat jó esetben 25 ember. Ezzel szemben, ha Miki és Maki történetesen Kim Kardashian nappalijában ugrándozna, mindjárt felrobbanna tőlük az Instagram, posztonként minimum másfél millió lájkot begyűjtenének. Azt hittem, az utóbbi időben sikerült lejönnöm a szerről, ezek szerint azonban nem. Jó, de például hogy találtam volna rá erre a fura módon ismerős kastélyra, ha nem lógok az Instán?

– Szóval mit hallottál, miről fogunk ma értekezni? – próbáltam meg elterelni a barátnőm figyelmét a közösségi médiafogyasztási szokásaimról. Ha nem szól, sosem tudom meg, hogy ma értekezletünk lesz. Nyilvánvalóan ez is Erika egyik aljas trükkje.

– Állítólag az új igazgatóról – piszkált ki a tányérja szélére egy olajbogyót Móni, aki mindig salátát ebédel, pedig ki nem állhatja. A nők hajlamosak nem azért csinálni valamit, mert szeretik, hanem mert úgy gondolják, hogy szeretniük kellene. Mónit is ilyen bonyolult viszony fűzi a zöldfélékhez, miközben szíve szerint húst hússal enne. – Azt javasolnám, csipkedd magad, mert elkésel, és Erika megint balhézni fog veled!

Nem értem, miért ez a nagy izgalom, eddig már kétszer is bejelentették, hogy a hónap elején új főnök érkezik Hamburgból, és mindenki kapja össze magát, mert változások várhatók. Mondom, a tornaóra felettébb megviselte az idegeimet, csak ezt tudom mentségemre felhozni, amiért a megbeszélésen behúzódtam a fitneszedzőnk, Norbi kigyúrt figurája mögé, és ahelyett, hogy Erikára figyeltem volna, diszkréten böködni kezdtem a telefonomat. Az udvarház most még ismerősebbnek tűnt, mint reggel, a posztból azonban hiányzott a helyszín megjelölése. A hashtagek között is csupa általánosság szerepelt: udvarház, kastély, építészet, tenger, angolul és németül vegyesen, de semmi konkrét. Könnyelmű, figyelmetlen felhasználó ez az Ostseepirat80, aki feltöltötte!

Különben is, milyen név már ez? A Keleti-tenger kalóza? Mit gondol magáról ez a pasi – mert biztos voltam benne, hogy pasi –, kicsoda ő, talán Johnny Depp javított, német kiadása? Norbi széles hátának rejtekében rákerestem a profiljára: megint csak semmi. A profilképe helyén egy vitorlás hajó ringatózott kék-fehér delfti csempén, alatta pedig, ahol más normális ember rövid leírást ad magáról, összesen ennyi állt: Keleti-tenger, Németország, minden felvétel az enyém. Plusz az általa használt fényképezőgép adatai. Kis kalózom, sokat segítettél!

Mindeközben időről időre eljutottak hozzám Erika mondókájának foszlányai: új igazgató… Wenzler úr… bővíteni akarja a wellnesskínálatot… új kezeléseket tervez bevezetni… Ennek úgy megörültem, hogy faképnél hagytam Ostseepirat80-at a profi Canonjával együtt. Szívesen tanulok új dolgokat, az eddigi igazgató viszont (akiért csöppet sem fájt a szívem) még akkor sem engedett el sehová, ha a saját zsebemből fizettem volna a tandíjat, mert ki fog engem helyettesíteni, amíg manuálterápiás tanfolyamon ülök. Pöffeszkedő, kicsinyes, smucig alak volt, aki roppant menőnek gondolta, ha az anyanyelve helyett hunglishul kommunikál velünk: „ez egy commitment a vállalat részéről”, „legyen ez az alkalom egy kellemes get together”, „nevezzük a döntésünket egy design statementnek”. Miért nem mindjárt kettőnek? Néha úgy éreztem, felugrom, és visítani kezdek: az Isten áldja meg, miért nem beszélünk akkor inkább angolul? Mindenki jobban járna! A „tanfolyam” szót ezzel szemben olyan megvető hangsúllyal tudta kiejteni, mintha legalábbis moziba akartam volna ellógni munkaidőben. Ha a jövőben ez megváltozik, azzal én csak jól járhatok.

A Keleti-tenger rejtélyes kalóza felé akkor kanyarodtak vissza a gondolataim, amikor a délutáni páciensemhez, Nusi nénihez igyekezve felfelé kaptattam a régi körúti bérház lépcsőin. A múlt századelőn emelt épület, mint a szegényházba kényszerült úriasszony, még őrzi egykori eleganciája nyomait, a lépcsőházban látszanak a szőnyegrögzítő sárgaréz rudak nyomai, az első emelet egyik lakójánál pedig százéves freskók díszítik a falat; időnként váratlanul fel is bukkan nála a műemlékvédelem, és ellenőrzi, mind megvan-e még. Nusi néni lakása nem ilyen előkelő, viszont az övé a gang legvirágosabb szakasza, az ajtaja mellett leanderek őrködnek, az ablakládákban tarka muskátlik nyílnak, a korlátrácsot befutotta a vadszőlő. Nusi nénit egyformán szeretik a növények, az állatok és az emberek.

Őt az alapítványtól örököltem, mert néhány ottani betegemmel annyira megszerettük egymást, hogy azóta is rendszeresen járok hozzájuk. Néhány éve összetörte magát a fürdőszobában, de felépült, szorgalmasan tornázik, és bár az utcára már nem tud lemenni, a járókeretével minden áldott nap tizenötször körbebaktat a körfolyosón. Még a kötelező védőoltások előtti nemzedékhez tartozik, akiknek, ha megérték a felnőttkort, olyan acélos lett az immunrendszerük, hogy nincs az a kór, ami legyűrné őket. A madárcsontú Nusi néni a maga ötven kilójával tizenkilenc különféle gyógyszert szed, néha eszembe is jut, vajon ennyi tabletta meg kapszula mellett hol marad hely a gyomrában rendes ételnek, eddig azonban a modern orvostudomány kísérleteit rendre ép bőrrel megúszta. Jövőre lesz kilencvenéves, azt már nagyon várja, mert úgy tudja, akkor tortát kap az önkormányzattól, bekerül a kerületi újságba, és a polgármester személyesen jön el hozzá gratulálni.

Hát ebben nem vagyok száz százalékig biztos, abban viszont igen, hogy meg fogja ünnepelni a kilencvenedik, sőt valószínűleg a századik születésnapját is, mert minden törékenysége mellett szellemileg tökéletes állapotban van. Rajtam kívül túl sokan nem látogatják, a férje (a második is) rég meghalt, az egy szem lánya vidéken él, az egy szem unokája egy izraeli kibucban keresi önmagát. Legfeljebb a háziorvos jár erre időnként, illetve delente az ételfutár, az meg csak leteszi az ebédet a konyhaasztalra, és elrohan, mert általában tilosban parkol. Én mindig maradok, ameddig tudok.

– Értem, Lilikém, láttál egy fotót, és kíváncsi vagy rá, hol készült – bólogatott a néni, miután Tyereskovánál jóval szorgalmasabban végigcsinálta a gyakorlatait, majd végighallgatta a történetemet. – Viszont áruld már el nekem, tudatlan öregasszonynak, mi az az Instagram?

Leültem mellé a díványra, odébb tessékelve fekete bundás macskáját, Negrót, aki méltatlankodó nyávogással huppant le a szőnyegre. Végigmutogattam előbb a saját képeimet, amiket a _Water_lily_ név mögött szerényen meghúzódva szoktam posztolni, Miki és Maki mellett főként virágokról, aztán rákerestem Ostseepirat80-ra. A kalóz eddigi 143 bejegyzésének jó része tengerparti motívumokat ábrázolt: néptelen dűnéket, magányos világítótornyokat, fehér homokos strandokat, napsütötte sziklákat, csapkodó hullámokat, vízbe nyúló mólókat, rézvörös naplementét, romos halászkunyhót, omladozó épületbelsőt régi, poros zongorával, elhagyatott csónakot. Érdekes módon embereket soha. Jelenetek egy introvertált életéből. Én is az vagyok, bizonyára ezért is tetszenek annyira. Gondosan megkomponált, gyönyörű felvételek voltak, megragadták annak az északi tájnak a vad, szélfútta szépségét, ahol még sosem jártam, de ahová a képei láttán kedvet kaptam elmenni.

A háromszintes, kontytetős, kerek kapuboltozatos, leromlott állapotában is gyönyörű kastélyról még két további fotót találtunk. Az egyik egy apró részletet ábrázolt, négyszögletes, széles, fehér kőkerettel szegélyezett rácsos ablakot, a másik pedig nagyobb látószögű lencsével, távolabbról készült az egész épületről. Ezen jól látszott, hogy az udvarház egy vizesárokkal körülvett, kis szigeten áll, rácsos kapuval lezárt, keskeny kőhíd vezet hozzá, a lábánál két vastag törzsű, magas hársfával.

– Hát ez jó régi ház, és tényleg nagyon szép – állapította meg tárgyilagos hangon Nusi néni. – És mit akarsz tudni? Azt, hogy pontosan hol van, vagy azt, hogy miért tűnik neked ismerősnek?

– Mind a kettőt – válaszoltam. – De leginkább mégis azt, honnan ismerhetek egy házat, amit valójában nem ismerhetek.

– Arra neked kell rájönnöd, a helyszínt viszont megkérdezheted ettől a kalózféleségtől, nem? Azt mondtad, lehet üzenetet küldeni ezen az instanton vagy min.

– Instagram – javítottam ki mosolyogva. Kíváncsi vagyok, vajon nyolcvankilenc éves koromban én is képes leszek-e még ilyen jól lépést tartani az akkori technika vívmányaival.

– Furcsa név – tűnődött el a néni. – Az én időmben, az édességboltban, ahol dolgoztam, a Nescafét mondtuk instant kávénak. Illetve az egyik kolléganőm, hogy is hívták, Mancika, nem, megvan, Bernike, na, ő meg necckávénak nevezte, úgy vélte, annak van értelme. Szívesen járt neccharisnyában, biztosan azért. Erről jut eszembe, nem kávézunk?

Nagyon szeretek nála kávézni, mert teljességgel össze nem illő, de gyönyörű porcelánjai vannak, eozinos Zsolnay kistányérok empire ruhás tündérlányokkal, ibolyás bögrék, meg antik teáskanna aranyszegélyes, rózsamintás csészékkel. Mindegyik szervizből csak néhány darab maradt meg, szerinte így is kész csoda, hogy egyáltalán ennyi túlélte a történelem viharait. Büszke rá, hogy milyen finom kávét főz, én csak annyit segíthetek, hogy behozom a konyhából.

– Ezt a készletet a nagymamám kapta stafírungba – magyarázta Nusi néni, amikor látta, hogy a csészém mintáját tanulmányozom: zöld levelekből és rózsaszínű rózsákból font girland, közte néhány szál kék ibolya. – Ő még igazi úrilány volt, beszélt franciául, tudott zongorázni, csipketerítőket horgolt, és a gavallérjai verseket írtak neki az emlékkönyvébe. Stammbuch, akkoriban úgy hívták.

EMLÉKKÖNYV! A legszívesebben a nyakába ugrottam volna, sőt ugrottam is, mihelyst előbb biztonságba helyeztem a csészéinket.

– Emlékkönyv! – kiabáltam, mint egy eszelős. – Megvan! Megvan!

– Mi van meg? – értetlenkedett kissé riadtan a néni.

– Az, hogy hol láttam korábban már ezt a kastélyt! A nagymamám nagymamájának is volt emlékkönyve, amit én örököltem meg, amikor nagyi meghalt! Abban szerepel lerajzolva!

Hála Nusi néninek, az egyik kérdésemre máris választ kaptam. Már csak azt kell kiderítenem, hogyan került bele egy száz évvel ezelőtt élt magyar lány emlékkönyvébe egy észak-németországi udvarház képe.

2. fejezet

Miki és Maki szokás szerint fenekestül felfordította a lakást. Valahányszor későn érek haza, dühösek rám, amiért egész napra bezártam őket, és bosszúból kihajigálják a ketrecükből a faforgácsot, meg célba dobálnak a tápgombócokkal. Most még az itatójukból is kicsorgatták a vizet, a padlón jókora tócsa terpeszkedett.

– Nem kell ám ilyen szemtelennek lenni! – veszekedtem velük, miután feltöröltem a vizet, és dühösen fel-alá húzgáltam a porszívót a nappaliban. – Nektek van a világon a legjobb dolgotok! Csupa finomságon éltek! Zeller, pitypanglevél, sárgarépa, brokkoli! Én is megnyalnám utána a tíz ujjamat, ti meg szétdobáljátok!

A nyúltestvérek orrukat a rácsok közé dugva, érdeklődve figyelték a ténykedésemet, nem látszott aggasztani őket a mérgelődésem. Amint kiengedtem őket a ketrecből, vidám ugrándozásba kezdtek, és fekete foltos fehér bundájukban, billegő kanálfülükkel, fürgén mozgó rózsaszín orrukkal olyan muris látványt nyújtottak, hogy elnevettem magam. Szívesen hagynám őket szabadon szaladgálni a lakásban, de nem lehet, mert azonnal szétrágnak mindent, és nem szeretnék hetente új laptopkábelt vásárolni.

Mikit (aki fekete monoklit visel a szeme körül) és Makit (akinek a fehér szőréhez hátul fekete pamacsfarok csatlakozik) évekkel ezelőtt a szülinapomra kaptam Balázstól. Kezdetben a hálószobánkban aludtak, de akkora ricsajt csaptak éjszakánként, hogy hamarosan kitelepítettük őket a nappaliba. Vettünk nekik full extrás óriásketrecet nyuszivécével, automata itatóval, kerámiatállal, salátatartó gömbbel, jutalomfalat-adagolóval, falétrával, nyúlalagúttal és rágcsálójátékkal, viszont alomért, forgácsért, tápért meg vitaminokért természetesen nekem kellett rohangásznom. Elvégre egy elfoglalt fogorvos nem ér rá ilyesmire, ezzel szemben egy unatkozó gyógytornász igen.

– Neked elment az eszed! – állapította meg Balázs, mikor az első év végén otthagytam a fogorvoskart. Ő akkoriban még nem volt a pasim, csak a csoporttársam. – Felvesznek ide négyszeres túljelentkezés ellenére, és akkor te kitalálod, hogy mégis inkább gyógytornász akarsz lenni?

Én viszont emlékszem, ahogyan ott álltam a klinika rendelőjében, talpig fehérben, zöld arcmaszkban, kék kesztyűben, figyeltem, milyen boszorkányos ügyességgel kezeli az oktatónk a gyökértágítót, és átvillant az agyamon: tényleg ezt akarom én? Valóban azzal akarom tölteni az életem hátralevő részét, hogy ismeretlen emberek szájában turkálok? Hát nem! Letettem az összes vizsgámat, aztán a többiek értetlenkedése közepette besétáltam a tanulmányi osztályra, és megkérdeztem, elképzelhető-e, hogy átvegyenek a főiskolai karra. Átvettek, és egy pillanatra nem bántam meg a döntésemet. Balázs szerint óriási hülyeséget csináltam, a leendő anyósom (hivatására nézve pszichiáter) azonban elmesélte, hogy a fia már óvodás korában fogorvosost játszott a mackóival. Én meg kamionsofőröset. Igaz, belőlem nem lett hivatásos sofőr, viszont remekül tolatok, és nem futamodom meg, ha rám húzza az autóját egy parkolóhelyre vadászó pasi abban a reményben, hogy úgysem tudok beállni két kocsi közé. Mert be tudok.

– Az a fiú nem érdemelt meg téged – jelentette ki a fejét csóválva Nusi néni, amikor elárultam neki, hogy Balázs már valahol az északi sarkkörön túl tömi befelé a lyukas norvég fogakat, nélkülem. De hát Nusi néni könnyen beszél, eddig két férjet temetett el, igaz, állítása szerint ennél az eredménynél már megállapodik. A második férje, akivel elemista koruk óta ismerték egymást, egykori ötvenhatos disszidensként egyenesen Ausztráliából költözött haza a kedvéért, miután megtudta, hogy régi nagy szerelme megözvegyült, és túl a hatvanon újra elérhetővé vált. El is tűnődtem, vajon miattam hajlandó lenne-e egy pasi nemhogy a földgolyó másik felére, hanem akár csak egy másik országba átköltözni? Mikor még az is a világ végére hurcolkodott előlem, akivel azt hittem, hogy szeretjük egymást?

Nincs nekem semmi kifogásom a külföldi lét ellen úgy általában, Norvégia ellen pedig konkrétan, de ha valaki olyan fokú hidegallergiában és fényhiányos depresszióban szenved, mint én, annak öngyilkosság lett volna áttelepülni egy 66. szélességi fokon túli városba, ahol július közepén 12 fok van, novembertől februárig pedig csak udvariasságból bukkan fel a nap néhány percre a látóhatáron, és akkor sem gondolja komolyan. Balázs viszont annál komolyabban gondolta a skandináv karriert, orvos-munkaközvetítő oldalakra iratkozott fel, norvég nyelvleckéket töltött le, útleírásokat böngészett. Információgyűjtése során olyan érdekességre bukkant, mint hogy a Spitzbergákon nincs szülésre szakosodott kórház, a leendő anyukáknak időben útra kell kelniük, hogy valahol a kontinensen hozzák világra a kisbabájukat. Balázs fékezhetetlen agyveleje azonnal működésbe lépett, kitalálta, hogy szülésznőként halálra kereshetném magam a szigeteken.

– Figyelj, én gyógytornász vagyok, nem szülésznő! – ellenkeztem, mire csak lemondóan csóválta a fejét. Azt hiszem, ekkortájt merült fel benne, hogy nélkülem folytatja az életét, korábban ugyanis engedelmesen követtem, amerre a karrierje vitte, Pestről Sopronba, majd vissza a fővárosba. Amikor megfelelő ajánlatot kapott a norvégoktól, nem habozott igent mondani, mire én meg nemet mondtam. Így lett a mi, kis híján hétéves kapcsolatunknak esküvő helyett szakítás a vége. Azelőtt nem küszködtem önértékelési zavarokkal, Balázs lépése azonban elbizonytalanított. Tényleg ilyen könnyű engem faképnél hagyni? Kidobni a bőröndből, mint egy túlméretes tárgyat, amire extra költséget számítana fel a légitársaság, és úgy már nem éri meg?

Ennek már csaknem két éve, és azt nem állíthatom, hogy Balázs nyom nélkül tűnt volna el az életemből, mert amikor végzés után elhatározta, hogy a legtöbb bevétellel kecsegtető esztétikai fogászatra specializálódik, engem szemelt ki modellnek. Amit csak a modern orvostudomány kínál, lámpás fogfehérítéstől láthatatlan töméseken át porcelánhéjakig mindent kipróbált rajtam, még a felső metszőfogaim közötti rést is gyönyörűen bezárta, amit gyerekkorom óta utáltam. Azóta is olyan a fogsorom, mint Julia Robertsnek, bár a hasonlóságunk itt véget is ér. A nyulaimon kívül ma már csak ez a hollywoodi álommosoly emlékeztet arra, hogy volt nekem valaha egy majdnem férjem. Első felindulásomban egyébként kis híján Makiéknak is útilaput kötöttem a talpukra, aztán rájöttem, hogy mulatságosak, mindig felvidítanak, szeretem őket, miért is kellene megválnom tőlük? Ők igazán nem tehetnek róla, hogy a vőlegényem vett magának egy csak oda útra szóló repülőjegyet Tromsøbe.

A két nyúl végre kiugrálta magát, visszatelepítettem őket a ketrecükbe, és átsétáltam a hálószobába. Itt, egy kis diófa furnéros, biedermeier szekrénykében őriztem mindazt, ami a nagymamámról rám maradt, köztük a régi emlékkönyvet is. Már évek óta nem volt a kezemben. Négy éve, mikor a nagyi meghalt, a temetés után a hagyaték felszámolására én az anyukámmal és a kis kék hátizsákommal érkeztem, a nagybátyám a lányával, két hórukkemberrel és egy utánfutós furgonnal. Odalent kitámasztva állt a lépcsőházajtó, mire felértünk a lakásba, a rakodók már nagyban cipekedtek lefelé a bútorokkal.

– A ti lakásotok olyan kicsi, oda úgysem fér semmi, gondoltuk, inkább mi elhordjuk ezt a sok cuccot! – üdvözölt minket vigyorogva Feri bácsi, vagyis jó ideje már nekem is csak Feri, miközben a nagyszoba közepéről irányította a hadműveletet. Gyerekkoromban mindig olyannak képzeltem a mesebeli óriásokat, mint ő: harsány hangú, kerek fejű, nagydarab, pocakos ember, akinek télen is elég a bőrdzseki, mert melegíti a hája, és egyébként is mindenhová autóval jár. Meg nem mondom, pontosan mivel foglalkozik, viszont jól keres vele, az biztos. Ami üzleti érzék a családunkba szorult, az mind neki meg a gyerekeinek jutott, anyunak és nekem nem maradt belőle semmi.

– Lucika különben is most akar indítani egy kis titkos boltot, oda pont jól jönnek ezek a bútorok, megadják a hangulatát! – bömbölte kedélyesen Feri a hálószoba felé fordulva, ahol az unokatestvérem épp hosszú, simára vasalt sötét haját igazgatta a fésülködőasztal billenthető tükrében. Luca dús keblű, műkörmös-műszempillás, tetovált szemöldökű csinibaba, bizonyos távolságból nézve hallatlanul dekoratív, csak túl közel nem szabad menni hozzá. Foglalkozására nézve üzletasszony, hol kézműves kávézót, hol exkluzív virágszalont, hol vega ételbárt nyit, ügyesen felfuttatja, majd a siker csúcsán a befektetett tőke sokszorosáért továbbpasszolja. Mondom, ugyanolyan dörzsölt, mint az apja. Már kislányként sem bírtuk egymást, noha az anyukám kezdetben igyekezett összeterelni minket, hogy ne legyek magányos. Aztán megszületett a húgom, és ezzel az unokatestvéri összemelegítés témája lekerült a napirendről.

Luca rámordult a dekoltázsát tátott szájjal bámuló szállítómunkásokra, hogy óvatosabban bánjanak az antik karfás tonettszékekkel, aztán kijött hozzánk, és ecsetelni kezdte a legújabb tervét erről a „kis titkos boltról”. Az ötlet a legjobb barátnőjétől, egy női portál főszerkesztőjétől eredt, aki szerint az újságírók meg a bloggerek rengeteg fölösleges terméket kapnak a cégektől. A jóérzésűbbek szétosztogatják a számukra hasznavehetetlen dolgokat az ismerőseik között, a rafináltabbak eladják a zsákmányt az interneten. Állítólag aki figyeli az online piactereket, pontosan meg tudja mondani, milyen sajtótájékoztatót tartottak a közelmúltban, mert azonnal megszaporodnak a kínálatban az adott márka kozmetikumai meg ruhadarabjai. Erre épül majd Luca új vállalkozása: diszkréten átveszi az ajándékba kapott cuccokat, majd jó pénzért, de mélyen a listaár alatt eladja, és ezen mindenki nyer. Főként ő.

– Látod, mennyivel jobban jártál volna, ha gyógytornászkodás helyett újságírónak mégy! – vihogott kajánul. Ő maga olvasni kizárólag a kebelbarátnője site-ját szokta, azon is elsősorban a Hihetetlen, mi most a legmenőbb plasztikai beavatkozás!, meg a 7 ok, amiért nem néz ki jól a tusvonalad típusú, bonyolult szövegértelmezést nem igénylő közleményeket. – Erről jut eszembe, a könyveket mind elviheted a polcukkal együtt, azok úgysem kellenek senkinek!

Az anyukám szótlanul hallgatta Lucát, megszokta már közönséges stílusát, ahogyan születésétől kezdve ahhoz is hozzászokott, hogy a bátyja leuralja őt. Naivitás lett volna azt várni tőle, hogy most egyszerre szembeszálljon a család leggátlástalanabb tagjaival. Amúgy is méltánytalannak tartottam, hogy szegény nagyi jóformán még ki sem hűlt, mi máris összeveszünk az intarziás kisasztalon meg a háromajtós cseresznyefa szekrényen. Tulajdonképpen eleve nem szerettem volna a hagyatékból semmi mást, mint néhány könyvet azok közül, amiket kislányként szívesen olvastam nála, meg a régi fényképeket, azok iránt rajtam kívül tényleg soha egyetlen családtag nem mutatott érdeklődést. Az unokatestvérem parancsoló modora azonban kihozott a sodromból.

Hogy erőt gyűjtsek, odasétáltam a könyvespolchoz, végighúztam a mutatóujjam a régről ismerős gerinceken. Jókai összkiadás, Mikszáth, Hunyadi Sándor, Thury Zsuzsa, Hanzelka és Zikmund afrikai útinaplója, a nagy Brehm, a Révai Nagy Lexikona, A világirodalom remekei színes vászonban, Singer & Wolfner néhány kiadványa szürkében. Találomra kihúztam egy ütött-kopott, kemény táblás kötetet: Tutsek Anna: Küzdelmes évek. A fedelén zöld ruhás, barna hajú kislány búsult karjára fektetett fejjel egy nyitott napló mellett, mögötte négylovas kocsin katonák vágtattak ismeretlen úti céljuk felé. Belelapoztam. „Szervusztok, lányok! Én Zsadányi Évike vagyok. Múlt hónapban múltam tizenöt éves. Elvégeztem a felsőbb leányiskolát, s az idén szeptemberben egy svájci nevelőintézetbe akart küldeni az édesanyám, hogy jól megtanuljak franciául és németül, mert Zsiga bácsi megígérte, hogy ha elvégzem a kereskedelmi tanfolyamot és perfekt francia és német levelező leszek, hát bejuttat egy bankba, ahol neki nagy összeköttetései vannak, s ott aztán olyan fényes fizetést kapok, hogy anyuskának minden gondja megszűnik. De közbejött a háború, és én természetesen itthon maradtam.”2 Istenkém, hogy kislányként mennyire untam szegény Évikét! A jóságát, az önfeláldozását, az engedelmességét! Viszont első kézből származó beszámolót kaptam egy szemtanútól az első világháborús hétköznapokról, és hogy a hang hiteles, azt gyerekként is megéreztem.

Visszatettem Évikét a polcra, aztán a tőlem telhető legnagyobb határozottsággal szembefordultam Lucával:

– Jó, elviszem a könyveket polcostul. És elviszem a biedermeier fiókos szekrényt.

– Azt nem, az nekem kell! – sikította Lucika hisztérikusan, és hátrálni kezdett a szóban forgó rézveretes, kétajtós kis komód felé, ami eddig szerényen húzódott meg a két ablak között. Nagyi ennek a fiókjában tartotta a papírjait, és sosem engedte, hogy turkáljak benne. Pedig nekem nagyon tetszett a kisszekrény csillogó, világosbarna borítása, tölgyfalevél mintás, fényes fémdíszítése, és főként a fiók a két, emberarcot formázó fogantyúval, szívesen húzgáltam volna ki-be. Nem fogom hagyni, hogy ez az undok boszorkány rátegye a gusztustalan, strasszos műkörmű kezét!

Feri vagy felismerte az elszántságomat, vagy megszólalt benne valami abból, amit másoknál lelkiismeretnek hívnak. Talán eszébe jutott, mi mindent rámoltak már be a rakodók a furgonba, mert rámordult a lányára:

– Hagyjad, hadd vigye!

– De ez a legértékesebb ebből az egész lomhalmazból! – Luca ráeresztette edzőteremben formált fenekét a kisszekrény tetejére, mintha a testével akarná védelmezni. – Ezt én akarom!

– Mondom, hagyjad, hadd vigye! – emelte meg a hangját a nagybátyám, aztán ránézett az anyukámra:

– Az embereim majd elszállítják hozzátok.

Hát így került hozzám a biedermeier szekrényke, egy réges-régi ősanyám hagyatéka, az egyetlen családi bútordarabunk, ami túlélte a napóleoni háborúkat, a forradalmakat és szabadságharcokat, a világégéseket és rendszerváltásokat. Kihúztam a fiókját, és némi keresgélés után megtaláltam az emlékkönyvet, amit egy régi fotóalbummal, egy pár horgolt csipkekesztyűvel és egy borostyánköves ezüstgyűrűvel együtt nagyi is a saját nagymamájától örökölt. Kicsodám is lehetett ő nekem, ükanyám, szépanyám? Igen, azt hiszem, az üknagyanyám.

A puha bordó bőrbe kötött, ujjnyi vastag könyv aranyozott szélű lapjait elefántcsontszínűre fakította az idő. Első oldalán gondosan formált betűkkel szerepelt a tulajdonos neve: Kammerer Julianna, eggyel odébb pedig az ajánlás: „Szeretettel Julikának tizennegyedik születésnapjára Margittól, Miskolc, 1909. június 10.” Bár eredetileg a téglakastélyt akartam megkeresni benne, hamar elvesztem a rajzok, versek, kalligrafikus üzenetek világában. Én felnőttkoromra sajnos szégyenszemre diszgráfiássá váltam, amióta kizárólag számítógépet használok, már egy borítékot alig tudok megcímezni anélkül, hogy fel ne cserélném a betűket, így aztán különös tiszteletet éreztem a száz évvel ezelőtti szerzők iránt. Az emlékkönyv kedvéért nyilván külön megerőltették magukat, mégis mennyivel szebben írtak az emberek akkoriban! Élvezettel bogarásztam a bejegyzések között.

Az elején leginkább „szeretettel jegyzé barátnőd, Ica” típusú szövegek szerepeltek az élet sajkájáról meg a szeretet parancsáról, bár Manci már ekkor úgy vélekedett, „A leány egy angyal, a fiú egy ördög. Örül az angyal, ha elviszi az ördög.” Akadtak anyai intelmek, köztük egy bizonyos Brózik nénié, aki azt kívánta, „Hit, remény, szeretet / Koszorúzza életed!”, Vörösmarty- és Petőfi-idézetek, illetve saját kútfőből merített tréfás versezetek, úgymint „Jobb a bab, mint a lencse, / Kísérjen utadon szerencse!”. Aztán, ahogy Julika lassan eladósorba került, kezdtek szaporodni az udvarlóktól származó bejegyzések. Jancsy – így, ipszilonnal – lendületes sorai Madáchot idézték, miszerint „Legédesebb perceinkbe is vegyül egy cseppje a mondhatatlan fájdalomnak. Talán sejtjük, hogy az ily perc virág, s így hervatag.”3 Hát, nem tudom, ez az idézet-e a leghatékonyabb módja egy fiatal lányszív meghódításának, Jancsyval viszont legalább másról is lehetett beszélgetni, mint a hétvégi futballeredményekről. Ezzel szemben Ödön, aki 1913-ban bukkant fel először az emlékkönyv lapjain, olyan szentenciákkal igyekezett behízelegni magát Juliannánál, mint „A nő hivatása magasztos, dicső, / Ezt híven betöltve mutatja meg, ki ő. / Töltsd be, leányka, nemes hivatásod, / Isten és embernél jutalmát találod.”

A versikék mellett olykor illusztráció is szerepelt, virágfüzér, rózsacsokor, magányos nárcisz, hegycsúcsok mögött lebukó nap, erdei tájkép a patakban szomjukat oltó pintyekkel, kimondottan ügyesek. Úgy látszik, száz évvel ezelőtt nemcsak a szépírás-, hanem a rajztanárok is jó munkát végeztek, a századelő átlagpolgára nem jött zavarba, ha a házikisasszony az orra alá tolta a Nusi néni által Stammbuchként emlegetett könyvecskét, hogy alkosson bele valami szépet. Még elolvastam egy további bölcsességet – „Tudj beérni a kevéssel, ne kábítson el a sok, / Nyugodt szívvel, tiszta ésszel, így élnek az okosok. / Jól becsüld meg, ami megvan, ne epesszen, ami nincs, / Békét lelni önmagadban a legdrágább földi kincs.” –, aztán lapoztam egyet, és eláradt bennem a felfedező öröme. És igen! A halvány csontszínű papíron ott állt a vörös téglás kastély, körülötte a keskeny várárok kis kőhíddal, a híd lábánál a két magas fa. A kép egyértelműen jóval magasabb művészi színvonalat képviselt a többi grafikánál. Szöveg nem tartozott hozzá, aláírás sem, csak egy dátum: 1914. június 6.

Az udvarház után néhány üres oldal következett, a bejegyzések hirtelen abbamaradtak. Félretettem az emlékkönyvet, és előkerestem a mobilomon az elmentett fotót, hogy összehasonlítsam a rajzzal. Jól emlékeztem, a két kép, több mint száz év távolából, ugyanazt az épületet ábrázolta, csak a mostani felvétel jóval viharvertebb állapotában.

Rámentem Ostseepirat80 profiljára, kiválasztottam az Üzenet küldése menüpontot, és próbáltam úgy megfogalmazni a végül is számomra tök ismeretlen felhasználónak szóló kérést, hogy nagy eséllyel válaszoljon rá. Kezdjek magyarázkodni, hogy miért érdekel a dolog? Inkább nem, végül is semmi köze hozzá, amúgy meg hosszasabb irományt manapság e-mailben sem olvas el senki, nemhogy egy Insta-üzenetben. Németül írjam, vagy angolul? A hashtagjei ugyan kétnyelvűek, de mi van, ha nem tud igazán angolul? Legyen a német, akkor viszont tegezzem, vagy magázzam? Á, a Facebookon is mindenki tegeződik. Sosem hittem volna, hogy ennyi szellemi energiámat felemészti majd egy nyúlfarknyi üzenet megírása! Többszöri törlés és javítgatás után végül a következő szöveget szültem meg:

Szia, Ostseepirat80, nagyon szépek a fotóid! Megmondanád, kérlek, hol készült az, amelyik egy vörös téglás kastélyt ábrázol? Nagyon köszönöm, üdvözöl Lili.

Még egyszer átfutottam a mondatokat, nem maradt-e bennük helyesírási hiba (bár az internet népe, használjon bármilyen nyelvet, nem a grammatikai korrektségéről híres), aztán vettem egy nagy levegőt, és megnyomtam a Küldés gombot. Legnagyobb meglepetésemre néhány percen belül pittyegett a telefonom: a kalóz válaszolt!

Szia, Lili, köszönöm, hogy írtál! A te fotóid is nagyon szépek! Azt azonban sajnos nem árulhatom el, hol készültek a képeim. Nagyon sajnálom, de korábban azt tapasztaltam, hogy ha megjelöltem egy pontos helyszínt, a hír futótűzként terjedt el az urbexesek között, csapatostul odaözönlöttek, és tudatos rombolásba kezdtek. Én meg akarom védeni ezeket a gyönyörű, elhagyatott helyszíneket a vandáloktól, ezért nem adhatok információt. Remélem, megértesz. Üdv., A.

Nem, nem értelek meg! Egyáltalán, kik azok az urbexesek? Bepötyögtem a szót a keresőbe, és mindjárt kaptam 0,42 másodperc alatt több mint hétmillió találatot. Az egyik linkre találomra rákattintva megtudtam, hogy „az urbex a turizmus egy szokatlan fajtája, amely köré mára egész szubkultúra épül”, és hogy a célja elhagyatott helyekre eljutni, legyen szó bár omladozó kastélyról vagy romos tengerparti házról. De nekem mi közöm ehhez? Gyorsan visszaírtam:

De én nem vagyok urbexes! Én személyes okokból szeretném tudni, hol ez a kastély!

Pitty! Újabb üzenetet kaptam. A., akárki is legyen ő, online van.

Értem, de sajnos veled sem tehetek kivételt. A.

Borulj fel neved napján! Ezt már nem írtam, csak gondoltam. Ha a rejtélyes A. nem hajlandó együttműködni, akkor más módon kell megfejtenem a kastély és az emlékkönyv titkát.

3. fejezet

A Fővíziló ma újra bepróbálkozott. Ezt átlag havonta egyszer megteszi, és noha eddig mindig elég határozottan lepattintottam, továbbra is kitart. Talán azt hiszi, előbb-utóbb meggondolom magam, vagy esetleg puszta nyelvbotlásból igent mondok. Akcióját ezúttal az váltotta ki, hogy a reggelinél véletlenül leöntöttem kávéval a munkaruhámul szolgáló bő, szolid, fehér felsőt, ezért kénytelen voltam egy szál vékony pólóban megtartani az első órámat. Fővíziló éppen a termálmedencében áztatta magát, amikor a kezemben a kék csíkos vízi nudlival végigsétáltam a parton, és testhezálló öltözékem láttán odaordibált nekem:

– Szexuálisak az idomok, bébike!

Miután átmeneti süketséget színleltem, megvárta, amíg végeztem a beteggel, majd odatempózott hozzám, és megtette ajánlatát. Még nyáron egyszer vitorlázni hívott a Balatonra, ez alkalommal pedig vacsorázni péntek estére, ami a kollégák szerint arra utal, hogy Vízilóné a gyerekekkel a nagymamához utazik a hétvégére.

Fővíziló annak a negyven-ötven közötti pasikból álló csordának a vezére, amelynek a dagonyázóhelye a gyógymedence lépcső felőli sarkában terül el. A tagok jellemzően nyolc óra tájban kezdenek el gyülekezni, harsány rikoltással üdvözlik az újonnan érkezőket, majd még harsányabban nekilátnak megvitatni a nemzetközi, de még inkább a magyar politika aktuális eseményeit. Ha a létszámuk öt-hat fölé emelkedik, igyekeznek túlkiabálni egymást, minek következtében az ugyanebben a medencében tornázó aktuális betegem egy szót nem ért az utasításaimból. Ilyenkor odasétálok a kompániához, akik ekkorra már általában a lépcsőt is birtokba vették, mit sem törődve azzal, hogy mások ott szeretnének bejutni a vízbe, udvariasan rájuk mosolygok, és még udvariasabban megkérem őket, viselkedjenek egy kicsit csendesebben. A kialakult koreográfia szerint ilyenkor Fővíziló ellenállhatatlannak szánt vigyorral bocsánatot kér, fennhangon rendre inti a csordatársait, hogy aztán néhány perc múlva kezdődjön minden elölről. Vízilóékból a többi vendégnek és a személyzetnek egyaránt elege van, a vendégkönyvben jó néhány, rájuk vonatkozó panasz olvasható, viszont miután konkrét szabályszegést nem követnek el, nem tudunk mit tenni velük.

Fővíziló egyébként negyven-egynéhány éves, kopaszra borotvált, nagydarab, sörpocakos fószer, csordatársaihoz hasonlóan valami vállalkozó, azért ér rá reggelenként órákig itt pancsolni. A testedzésről alkotott elképzelése kimerül abban, hogy addig ül a szaunában, amíg a feje már nem is vörös, hanem kékeslila színt ölt, akkor a Vízbe ugrani tilos! tábla alatt beleveti magát az úszómedencébe, egyetlen mozdulattal a partra loccsantva annak fele tartalmát, majd kimászik, áttelepszik a termálvízbe, és mindaddig ott terpeszkedik, amíg van kit szórakoztatnia. Még soha nem láttam, hogy akár egyetlen hosszt is leúszott volna. Személyes ismeretségünk a második munkanapomon kezdődött, amikor XXXL-es méretű piros fürdőnadrágjában szembejött velem a gyógyászati folyosón, rám vigyorgott, és megszólított:

– Szia, cica!

Mire én teljes 163 centis magasságomban kihúztam magam, és mit sem törődve a Fontana Hotels & Resorts Group szállodáiban érvényes 100 százalékos vendégelégedettségi politikával, megvetően közöltem:

– Magának én nem vagyok cica!

Megsemmisítőnek szánt megjegyzésemmel nem sikerült rést ütnöm Fővíziló mérhetetlen önbizalmának páncélján. Mindössze értetlenkedve magasba vonta a szemöldökét, és megkérdezte:

– Nem? Hát akkor ki vagy?

Azzal közelebb hajolt, hogy leolvassa a névtáblámról a nevemet.

– Szóval Lili. Helló, Lili!

– Jó napot! – válaszoltam fagyosan, és ennyiben maradtunk. Vagy legalábbis én azt hittem, hogy ennyiben maradtunk, de mondom, ő nem adja fel. Még szerencse, hogy a vendégek többsége normális és kedves, különben már régen megszöktem volna innen. Nemrégiben az egyik gyógytornász kolléganő azzal az indokkal ment vissza tőlünk az előző munkahelyére, egy nagy pesti kórházba, hogy nálunk nincsenek „igazi” betegek. Szerintem viszont, ha a nyugdíjas bérleteseink jobban érzik magukat a bőrükben az itteni úszástól meg jógától, vagy a számítógép előtt ücsörgő páciensemnek nem fáj a dereka, ha hozzám jár tornázni, az ugyanolyan szakmai siker, mint rehabilitálni egy szilánkos csonttörést szenvedett beteget.