Miss Mary kísértése

SZENVEDÉLYES ÉJSZAKÁK

NOVELLA NÉGY

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Miss Mary kísértése

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Fejezet 9

Fejezet 10

Ebony Oatenről

Miss Mary kísértése

Eredeti cím: There’s Something About Miss Mary

Szerző: Ebony Oaten

Copyright © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Snow Goat Publishing

PO Box 2160

Rangeview 3132

Victoria, Ausztrália

Miss Mary kísértése

Azt tanították neki, hogy a vágyai szégyenletesek. A férfi eltökélt, hogy bebizonyítsa az ellenkezőjét. És egy ellopott csók a holdfényes kertben darabokra zúzhat mindent, amire nevelték.

Lady Mary Callingsbrooke gondjára nincs megoldás egyetlen etikettkönyvben sem. Minden bálterem, minden jóképű arc, minden kesztyűs kéz, amely az övéhez ér, gyönyörű, megalázó lázadásra készteti a testét — kipiruló bőr, remegő ujjak, és odalent gyűlő forróság, amelyet még a leghidegebb fürdő sem képes eloltani. Mary meg van győződve róla, hogy valami végzetesen hibás benne, ezért egy suttogva ajánlott, diszkrét sohói intézmény gyertyafényes szobáiba merészkedik, kétségbeesetten keresve a gyógyírt.

Ám amit ott talál, az egyáltalán nem gyógyír — hanem egy veszélyesen vonzó idegen, aki úgy néz rá, mintha Mary volna a válasz arra a kérdésre, amelyet egész életében keresett. Nem riad vissza az átizzadt kesztyűjétől, sem lángoló arcától. Azt mondja, Mary ritka, csodálatra méltó teremtés. És amikor útjaik újra keresztezik egymást egy régenskori bál kerti lámpásai alatt, a férfi ajka az övére talál — és a felébredés, amelyet Mary olyan kétségbeesetten próbált elfojtani, olyan erővel tör elő, amely elől nincs menekvés. Mire véget ér az éjszaka, a férfi féltérdre ereszkedik előtte. Egy idegen. Egy férfi, akinek még az igazi nevét sem tudja.

Képes lesz Mary bízni azokban a vágyakban, amelyeket az egész világa el akart temettetni vele — vagy lemond az egyetlen férfiról, aki valaha igazán látta őt, még mielőtt megtudná, ki is ő valójában?

Fejezet 1

London, 1817

Lady Mary Callingsbrooke izzadt keze kicsúszott a fiatalember szorításából. Ügyetlenül elfintorodva a szoknyájába préselte a tenyerét, hogy felitassa a nedvességet. Amennyire csak tudta, kecsességet erőltetett magára, újra megfogta az úriember kezét, és megtartotta egyensúlyát keringő közben.

Az úriember gúnyos pillantást vetett rá, rangján alulin. Hát persze, hogy Sir John Montague, Cliveshire bárója undorítónak találja az ő nyirkos kezét. A tenyerének száraznak és melegnek kellene lennie, mint egy úrilányé. Persze nem túl melegnek, mert az túlságosan heves vérmérsékletre utalna. Az pedig nőietlen volna, a füzetecskék szerint, amelyeket Mama olvastatott vele. És semmiképp sem lehetne a bőre olyan nyálkás, mint egy békáé, amelyet épp most emeltek ki egy langyos fürdőből. És legfőképp nem lehetne forró és nedves, mint valami kétségbeesett céda, akinek zabolátlan vágyai átütnek a szaténkesztyűjén.

A zene véget ért. Cliveshire kurtán meghajolt, visszakísérte őt az unokatestvéréhez, Charlotte-hoz, jó éjszakát kívánt, aztán eltűnt a tömegben.

Annyi üres hely maradt a táncrendjén, hogy titkon remélte, még egyet beír majd. Ám a sietség, amellyel Cliveshire visszakísérte őt a gardedámjához, véget vetett ennek a reménynek.

„Le kell vennem a kesztyűmet.” Mary lehúzta a mandzsettákat a karján.

Charlotte megállította a kezét, és halkan szólalt meg.

„Itt nem szabad. Gyere ki a hűvösre, az segíteni fog.”

Mary úgy ragadta meg Charlotte kezét, mint egy fuldokló, miközben kimentek a teremből.

„Az ég szerelmére, csuromvizes vagy” – mondta Charlotte.

Most, hogy kíváncsi szemektől távol voltak, Mary teljesen lehúzta a kesztyűket, és beleejtette őket egy cserepes növénybe.

„Valami nagyon nincs rendben velem, ugye, Lottie?”

„Biztos vagyok benne, hogy csak az idegesség az oka” – felelte Charlotte, huncut mosollyal. Aztán hozzátette: „Cliveshire meglehetősen jóképű.”

„Nem, ezt most ne hárítsd el.” Mary megrázta a fejét, tudatában a saját fogyatékosságainak. „Úgy érzem, mintha lángolna az egész testem. A ruhám a bőrömre tapad. Érintsd meg.” Megragadta unokatestvére kezét, és a hasára nyomta.

Charlotte szeme elkerekedett. Hátralépett, és ezúttal alaposabban szemügyre vette.

„Te csuromvizes vagy. Hozok neked valami italt.”

„Ne, kérlek. Maradj itt velem. Már attól is lehűlök, hogy eljöttem a tánctértől.”

Charlotte felvonta a szemöldökét.

„Talán inkább attól, hogy távol vagy a jóképű uraktól?”

„Ezt teszik a férfiak? Elérik, hogy a nők egészen elolvadjanak? Mondd csak, amikor te a báli szezonodat töltötted, normális volt ilyesmi, amikor… tudod… amikor táncoltál?”

Szeme sarkából mintha megpillantotta volna Cliveshire-t egy másik csoport szélén, amint egy nővel beszélget, aki éppen úgy nézett ki, mint az ő Mamája. De ez lehetetlen volt. Az anyja fejfájással otthon maradt, ezért ugrott be helyette Charlotte. Ha özvegy unokatestvére nem kíséri el, neki is otthon kellett volna maradnia ma este. Mindent egybevetve, talán így volt a legjobb.

Charlotte már válaszolni készült, aztán oldalra billentette a fejét, mintha még valami eszébe jutott volna.

„Sok bál, amelyen részt vettem, elég fülledt volt, de… mondd csak…” Itt körülnézett, hogy valóban nincs-e senki a közelben, és teljesen egyedül vannak-e. Mary is körbepillantott, hogy megbizonyosodjon róla. Charlotte közelebb hajolt. „A tenyereden és a hasadon kívül hol máshol olvadsz még el?”

„A hónom alatt, nyilván” – vallotta be Mary.

„Igen. És még?”

„A hátam is, természetesen.”

„Természetesen. És mi a helyzet…” Közelebb hajolt, hogy suttoghasson. „A lábad közt?”

Forróság hasított át Mary testén, mintha ezer nap tüze égné, és alig észrevehetően bólintott.

Charlotte elmosolyodott.

„Remek. Ezzel az égvilágon semmi baj nincs. Ez azt jelenti, hogy eleven fiatal nő vagy, valami csodálatos előtt. A jövendő férjed szerencsés lesz, hogy magáénak tudhat. Ha már egy tánctól így reagálsz, a hálószobában szinte ömleni fog belőled a gyönyör.”

„Jóságos ég, Lottie! Ne beszélj ilyesmiről!” Mary arca olyan forró lett, hogy kikapta unokatestvére kezéből a legyezőt, és hevesen legyezni kezdte az arcát.

Charlotte sokatmondó mosollyal elővett egy kártyát a ridiküljéből.

„Keresd fel ezt a nőt. Csodákat fog művelni veled.”

Maryt zavarodottság öntötte el, amikor lenézett a kártyára. Egyszerű, krémszínű négyzetlap volt, rajta egy kézzel írt sohoi cím és egy név: Skarsgard asszony.

Fejezet 2

Hűvös szél söpört végig az utcán, felcsapta Mary fátylát a fejére, és teljesen felfedte az arcát. A mindenit! Mi van, ha valaki meglátta? Visszaigazította a csipkét a helyére, és továbbment, jóval túl az utcán, amelybe be kellett volna fordulnia.

Ez ostobaság volt. Ha továbbra is fel-alá sétál a Soho Square kertjét övező vaskorlát mellett, még feltűnőbb lesz, mintha egyszerűen csak befordult volna oda, amikor eredetileg kellett volna. Átkelt az utcán, és a szíve hevesen dobogott a mellkasában attól, milyen merész tud lenni. Néhány percig úgy tett, mintha egy üzlet kirakatát nézegetné, és a levélpapírokat csodálná. Csináltasson új vizitkártyákat? Előbb-utóbb bizonyára hasznát venné. És egy új toll is jól jönne. Mennyire imádta a jó, sima tollat, amely egyenletesen fut a papíron anélkül, hogy kaparna.

Ne totojázz, és ess túl rajta – korholta magát. Azért jött ide, hogy találkozzék a titokzatos Skarsgard asszonnyal, és találkozni is fog vele.

Bátorság, Mary.

Minden bátorságára szüksége volt, hogy befordítsa a testét az oldalsó utcába, és elérjen a megfelelő ajtóig.

Bekopogott. Ó, jó ég, idáig már tényleg eljutott. Borzongató izgalom bizsergett végig a testén attól, milyen bátor tud lenni. Micsoda kár, hogy elsőre senki sem felelt. Kopogjon újra? Csipkekesztyűs ujjperce ismét az ajtóra koppant.

Egy másik, távolabbi ajtóból egy hibátlan, sötétebb bőrű nő jelent meg. Odaszólt: „Keres valakit?”

Mary dermedten állt, és csak krákogni tudott, miközben a szája kinyílt, majd becsukódott. Ami örökkévalóságnak tűnt, addig a hangja néma maradt, mígnem vékony hangon kipréselte: „Skarsgard asszonyt, kérem.”

„Jöjjön erre” – mondta a nő.

Mary követte.

Az épület oldalában egy másik ajtóhoz értek, és a nő kinyitotta. „Van vizitkártyája, ugye?”

Mary átnyújtotta, miközben a pulzusa dübörgött a fülében.

A nő mélybarna szeme végigfutott a krémszínű kis kártyán. „Kiváló. Kövessen.”

Mary követte őt be egy kicsiny, faburkolatú előtérbe, amely alig volt több egy előszobánál, ahol köpenyeket akasztottak fel és nedves esernyőket tároltak. Állt ott egy íróasztal is, de pillanatnyilag nem ült mögötte senki.

Amint az utcára nyíló ajtó becsukódott mögöttük, a nő kinyitotta a következőt, és egy bensőséges belső helyiséget tárt fel.

Micsoda látvány! A falikarokban és a fölöttük függő csillárokban égő gyertyák aranyló fénye ragyogta be a teret. Minden ablakot vastag drapériák borítottak, otthonos, hívogató hangulatot árasztva.

„Fel a lépcsőn, aztán végig a folyosón” – mondta a nő.

Mary engedelmesen követte.

Bemutatkozzék? Vajon ki lehet a másik hölgy? Nyilvánvalóan úriasszony volt, gyönyörű nappali ruhát viselt, fekete haját pedig csinosan csipkés főkötő alá tűzte, ami házas állapotát jelezte.

Kíváncsisága ellenére semmit sem szólt, csak engedelmesen követte a nőt fel a lépcsőn és – igen – végig a folyosón, egy réztáblával ellátott ajtóig.

„Ön Skarsgard asszony?” – kérdezte Mary, miközben belépett és helyet foglalt. Csinos kis szoba volt, amely akár hálószoba is lehetett volna, ha nincs benne ágy. Volt egy rongyszőnyeg, két füles karosszék és egy kicsi alkalmi asztalka. Az elfüggönyözött tolóablak alatt egy nyugágy is állt – a függönyök közti résen némi kinti fény is beszűrődött a szobába, de itt is a világítás nagy részét a gyertyák biztosították.

„Foglaljon helyet” – mondta a nő, anélkül hogy megerősítette vagy cáfolta volna a kilétét.

Mary a nyugágyat választotta.