Debbie Macomber

ÚJ REMÉNYEK

Debbie Macomber

ÚJ REMÉNYEK

A mű eredeti címe

The Best Is Yet to Come

Copyright © 2022 by Debbie Macomber

This translation is published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

ISBN 978 963 452 909 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

DRÁGA BARÁTAIM!

Van egy hírem, de nem biztos, hogy sokakat meglepek vele: az írók nem egyedül dolgoznak. A szavak az enyémek, én írom a könyveimet, de több, tehetséges szakértőből álló csapat biztosít engem a háttérből, akiknek az a feladatuk, hogy a legjobbat hozzák ki belőlem. Hadd kezdjem a közvetlen csapatommal, akik az irodámban dolgoznak velem, és a csodálatos irodalmi ügynökömmel! Mindannyiuknak nagy szerepe van e regény megírásának minden részletében. Szeretném nekik kifejezni hálás köszönetemet. Ügyvéd barátnőm, Lillian Schauer átnézte a bírósági részeket, így azok megfelelnek a valóságnak. Köszönöm, Lillian! A kötet összes verzióját az asszisztensem, Shawna olvasta át.

Valójában azt gondoltam, hogy az Új remények lesz az utolsó regényem, és utána szép csendben nyugdíjba vonulok, ám eszembe jutott egy új sztori. A személyiségem oly nagy részét tölti ki az írás, hogy valószínűleg sohasem fogom végleg abbahagyni. Úgy tűnik, még csak most jön a java, hiszen Wayne és én sokat utazunk. Nyáron vettünk egy lakókocsit, így megannyi kaland vár még ránk.

Debbie Macomber

2022. nyara

Jennifer Hershey-nek és Shauna Summersnek

Köszönöm, hogy hisztek bennem!

PROLÓGUS

– Álljanak fel! – harsogta a törvényszolga, amikor a bírónő belépett a terembe. – Walters bírónő vezeti a tárgyalást!

Ifjabb John Cade Lincoln és kijelölt ügyvédje felállt. Cade aznap látta először az ügyvédnőt, és tudatta vele, hogy bűnösnek vallja magát. Kissé megrogyott, amikor felemelkedett ültéből. Problémák voltak az egyensúlyával, mert a lába nem gyógyult meg az Afganisztánban szerzett sérülés óta. Megkapaszkodott az asztal sarkában, és kihúzta magát. Vádlottként állt a bíróság előtt.

– A bírónő megváltoztatta a tárgyalási jegyzékben a sorrendet, ezért lett az öné az utolsó ügy ma – suttogta a fiatal Ms. Newman, aki úgy nézett ki, mint aki éppen most jött ki a jogi egyetemről.

– Mit jelent ez? – kérdezte Cade.

– Őszintén szólva... fogalmam sincs.

A változás nem tűnt jó jelnek, de mivel Cade élete már egy ideje zuhanórepülésben volt, nem is számított másra.

Az ősz hajú, szúrós tekintetű, kék szemű bírónő elfoglalta a kijelölt helyét az emelvényen, majd mindenki leült a tárgyalóteremben. Cade figyelte, ahogy a kezébe veszi az aktát, és némán átolvassa, miközben az ügyész felsorolja a vádakat. Végül a bírónő felemelte a pillantását, és egyenesen a férfi szemébe nézett. A hosszú bűnlajstrom hallatán összehúzta a szemét, és alaposan végigpásztázta a fiatalembert. Cade kihúzta magát, és állta a pillantását, pont úgy, mint amikor a parancsnokára nézett.

Rendzavarás.

Testi sértés.

Magántulajdon megrongálása.

Ellenszegülés a rendőri intézkedésnek.

A tárgyalóterem hátuljából sóhajtás hallatszott. Cade ismerte a hangot. Ismerte a nőt. Az anyja volt az. Némán felnyögött, és lehajtotta a fejét. Szégyellte magát, és fájt neki, hogy pont élete második legrosszabb napján látja viszont. Kissé megkönnyebbült, hogy nem kell a lábát terhelnie, de a vállát nyomó lelki tehertől, a tudattól, hogy az anyja is ott van a tárgyalóteremben, előregörnyedt.

Az anyja, Sara Lincoln volt az utolsó ember, akire számított, és akit látni akart. Utoljára hat éve volt egy beszélgetésük, ha az annak számított egyáltalán, hogy az apja dühtől elvörösödött arccal, magából kikelve üvöltött, és elzavarta a szülői háztól. Elkényeztetettnek, hálátlannak, kudarcnak és a család szégyenének nevezte. Ennél többet nem hallott, mert bevágta maga mögött az ajtót, és azóta nem ment haza.

Talán hiba volt, hogy besoroztatta magát a hadseregbe, de legalább ő hozta meg a döntést. Egy percig sem gondolkodott, amikor a haza szolgálata vagy a jogi egyetem között kellett döntenie a politológusi diploma megszerzése után. Apja, az idősebb John gyerekkora óta sulykolta, hogy a családi ügyvédi irodában van a helye, és az ő nyomdokaiba kell majd lépnie.

Már a megszületése pillanatában eldöntötték, hogy ügyvéd lesz belőle. Fel sem merült senkiben, hogy megkérdezze, ő mit akar, és megkövetelték tőle, hogy zokszó nélkül megfeleljen a családi elvárásoknak. Esélye sem volt másra, hiszen mire világra jött, már mindent elhatároztak helyette.

Mivel nem volt értelme az ellenállásnak, Cade egyre csak tűrt. Az anyja eljött a tárgyalásra, de egyedül. Ettől kissé megkönnyebbült, miközben bántotta is a helyzet. Nem remélte, hogy az apja mellette áll majd, amikor az élete mélypontra kerül. Észrevette azonban az anyja szeméből áradó szeretetet, de gyorsan elkapta a pillantását, és az emelvény felé nézett. Ha az anyja sajnálja is a történteket, túl késő, hogy helyrehozzák a dolgaikat. Ha csak egy szót, egyetlenegy szót szólt volna akkor a védelmében, megbocsátana neki. Csakhogy néma maradt, és ez mindent elmondott helyette is.

Fogalma sem volt, honnan értesült az anyja a letartóztatásáról. Egyetlen családtagjával sem beszélt, mielőtt elindult a kaliforniai alapkiképzésre. Még a nevüket sem adta meg a személyi kartonján. Nem foglalkozott többé a múlttal.

Mindez hat hosszú éve történt.

Egyértelmű volt a helyzet. A szülei hallani sem akarnak róla, amíg el nem ismeri, mekkorát tévedett. Ha pedig elismeri, akkor hajlandóak lesznek visszafogadni a családi fészekbe.

Walters bírónő ismét felnézett az aktából, egyenesen a szemébe, és egy hosszú pillanatig rámeredt, mintha feltérképezné a személyiségét.

– Ismertették a jogait, Mr. Lincoln? – kérdezte.

Cade az előbbihez hasonló nehézséggel felállt, és ismét megkapaszkodott az asztalban.

– Igen, bírónő – felelte tompán. Az ügyvédje pár mondatban vázolta, mire számíthat. Nem volt mentség. Részeg volt, és bolond, megérdemli a rá váró büntetést. Elhatározta, hogy férfiként viseli a következményeket, nem áll elő kifogásokkal, és nem magyarázkodik.

– A bíróság elfogadja a beismerő vallomását – mondta a bírónő.

Cade azt hitte, ezzel le is zárult a tárgyalás. Az ügyvédnő előre tájékoztatta, hogy ha elfogadják a beismerő vallomást, utána egyből ítéletet hirdetnek. A beálló csendben Cade a bírónőre pillantott, nem tudta, mi következik, feszülten várt.

– Itt azt olvasom, hogy szolgált a hadseregben – mondta Walters az aktából felpillantva.

– Igen, bírónő.

– Megkapta a Bíbor Szívet – folytatta a bírónő.

Cade bólintott, és elkapta a pillantását. Nem érdekelte. Túlélte a támadást, de a két legjobb barátja, Jeremy és Luke meghalt. Minden porcikájával azt kívánta, bárcsak ő is odaveszett volna azon az estén.

– Súlyosan megsérült?

Cade egyáltalán nem akart részletes listát adni a testi és lelki sérüléseiről.

– Még élek – felelte kurtán.

– Biztos benne? – kérdezte a bírónő szigorú pillantással. A kérdés érzékenyen érintette Cade-et, és sértetten Walters szemébe nézett. – Folytatja a fizikoterápiát, katona?

Már a kérdés is azt feltételezte, hogy a bírónő tudja, hogy nemleges lesz a válasz.

– Nem, bírónő.

– Elárulja, miért nem? – kérdezte Walters szigorúan.

– Nem áll szándékomban, bírónő – felelte Cade megtörten. Mi értelme lenne? Egyik lába sem lesz már a régi, egész életében sánta marad. A sántaság pedig emlékezteti majd rá, hogy míg ő életben maradt, a világ két legjobb barátja az Arlingtoni Nemzeti Temetőben rohad.

– Értem – felelte Walters töprengve. – Úgy látom, ugyanez igaz a pszichológusra is.

– Nincs poszttraumás stressz-szindrómám – mondta Cade. Mi értelme lenne, ha azon keseregne, ami már megtörtént? A bánat bánat marad. Meg kell tanulnia együtt élni vele, és tovább kell lépnie. Szó sem lehet róla, hogy kiöntse a lelkét a veteránügyi minisztérium nevenincs pszichológusának, akinek valószínűleg fogalma sincs, milyen tűzpárbajba kerülni az ellenséggel, és milyen, amikor az ember barátját darabokra szaggatja egy robbanás. Nem. Halvány gőze sincs.

– A vádak alapján úgy tűnik, nem ura az indulatainak – jegyezte meg a bírónő.

Ezt valóban nem tagadhatta. Az igazat megvallva, haragban állt az egész világgal. Az utolsó fegyveres összetűzés emléke folyamatosan marcangolta a lelkét, és gyakran kínzó rémálmok gyötörték. Az ivásba menekült, hogy képes legyen felejteni, és segítsen az alvászavarán.

Az alkohol lett az egyetlen barátja.

– Ezennel háromszázhatvanöt nap börtönre ítélem, aminek a végrehajtását felfüggesztem. Öt napot beszámítok az előzetes letartóztatásból, így ha az ítélet mégis végrehajtásra kerülne, háromszázhatvan napot kell majd leülnie.

Cade meghallott az anyja halk sírását a terem végében, de nem fordult hátra. Elég volt számára a tudat, hogy az asszony látja, milyen mélyre süllyedt a fia. Biztos volt benne, hogy az apja nem tudja, hogy eljött. Nyilván megtiltotta a nőnek, hogy valaha szóba álljon vele.

– Tudja, mit jelent ez? – suttogta lelkesen az ügyvédnő, és elkapta Cade karját.

Nem kell börtönbe vonulnia. Pedig rosszabbat érdemelt. Egyértelműen súlyosabb büntetésre számított.

– A hazánkért tett szolgálataiért két év próbaidőre bocsátom, illetve fizikoterápiára és pszichológiai kezelésre kötelezem. Emellett meg kell térítenie az okozott kárt, és ötszáz óra közmunkát rovok ki önre.

Az enyhe ítélet elhangzása után csend ereszkedett a tárgyalóteremre. Az ügyész felállt, hogy ellenkezzen, de a bírónő egyetlen szempillantással elnémította.

– Elfogadja az ítéletet, katona? – kérdezte.

– Elfogadja – vágta rá a Cade mellett álló fiatal ügyvédnő.

– Nem önt kérdeztem, Ms. Newman, hanem Mr. Lincolnt.

– Ez jobb, mint amit reméltünk – hadarta halkan Ms. Newman Cade-hez hajolva. – Fogadja el, mielőtt meggondolja magát!

– Elfogadja? – kérdezte Walters szigorúan.

– Igen, bírónő.

Azzal Walters koppantott a kalapácsával, majd elhagyta a tárgyalótermet.

– Mi történik, ha nem teljesítem az ítéletben foglaltakat? – kérdezte Cade az ügyvédnőt, remélve, hogy elkerülheti a kötelező fizikoterápiát és a pszichológust.

– Lecsukják háromszázhatvan napra. Választhat. Úgy tűnik, Walters bírónő személyes érdeklődést mutat ön iránt. Azt tanácsolom, ne okozzon neki csalódást.

Cade dühösen pufogott magában, pedig hálásnak kellett volna lennie. Ha az ügyészen múlt volna, máris vehetné a narancssárga rabruhát, és bilincsbe verve elvezetnék.

– Jelentkezzen az írásos ítéletéért! – mondta Ms. Newman.

Kiürült a tárgyalóterem. Mielőtt válaszolhatott volna, mozgást érzett a háta mögött.

– Cade! – mondta az anyja halkan, és megérintette a karját.

A férfi úgy tett, mintha nem hallotta volna, és szó nélkül követte az ügyvédet az írnokhoz, aki már előkészítette a dokumentumokat.

Amikor visszafordult, az anyja már nem volt ott. Sajnálta, hogy a nő eljött, de még jobban sajnálta, hogy már nincs mit mondaniuk egymásnak.

ELSŐ FEJEZET

Nem szabad, hogy egy tanárnak kedvencei legyenek.

Hope Goodwinnak mégis volt. Spencer Brown, a számítástechnika alapjai óra félszeg tanulója folyamatosan ámulatba ejtette. Utcahosszal az osztály előtt járt. Hope attól tartott, nem sokáig taníthat neki újat. Meglepte, amikor először látta az órán. Az iskola legokosabb tanulója volt, és jó eséllyel pályázott a búcsúbeszéd elmondására az évfolyam nevében az érettségi után. Nem volt szüksége erre a kreditre, hiszen az órarendje már így is tele volt emelt szintű tantárgyakkal. A tanári szobában azt suttogták, hogy a Stanford és a Yale is felfigyelt rá. Komoly sikereket ért el a tanulmányaiban. Teljesen nyilvánvaló volt, hogy nem a számítástechnika miatt látogatja az órát.

Nem tartott sokáig, amíg Hope rájött, mi a valódi ok.

Ez pedig nem más, mint Callie Rhodes volt, szintén végzős diák, a tánckar tagja, igazi iskolai sztár – így szóba sem jöhetett nála egy olyan srác, mint Spencer.

Hope-ot zavarta, hogy a fiú mindent elkövet azért, hogy hamarosan komoly csalódásban legyen része. Teljesen nyilvánvaló volt, miért jár az órára, és alighanem ez másnak is feltűnt. Spencer le sem vette a szemét a lányról.

Hope úgy érezte, Spencer egyetlen szavára sem figyel oda, csakis Callie-re összpontosít. A csinos lány azonban észre sem vette a srácot.

Callie népszerű volt, gyönyörű és okos. Hope úgy látta, Scott Penderrel jár, az iskola legjobb sportolójával és az amerikaifutball-csapat irányítójával. Azt is hallotta, hogy Scott kulcspozícióban játszik az iskolai kosárlabda- és baseballcsapatban is. Spencernek esélye sem volt Scott mellett.

Hope utolsó órája az emelt szintű amerikai történelem volt, Spencer és Callie is nála tanult. Az Oceanside Középiskola kis intézménynek számított, alig háromszáz diákkal. Hope-nak pont ez tetszett benne, mert változást akart az életében. Korábban Kaliforniában élt, egyedül, és valami másra volt szüksége: felejtésre és továbblépésre.

Washington állam egyik vonzereje az állami jövedelemadó-mentesség volt. Ezenkívül Hope gyönyörűnek találta, és biztos volt benne, hogy jó állást talál majd egy kedves és barátságos közösségben. Több kisvárosi iskolába is beadta a jelentkezését a nyugati partvidéken. Mivel két diplomája volt – mesterfokozaton pedagógiából és pszichológiából –, az Oceanside Középiskola hamar állást ajánlott neki. Tudta, hogy szívesen fogadják majd. A számítástechnika és az amerikai történelem tanítása mellett délutánonként iskolapszichológusként is dolgozott, amire más oktatási intézményben nem lett volna lehetősége, így még jobban örült az ajánlatnak. A diákok sok mindennel keresték fel, de leginkább arra volt szükségük, hogy valaki meghallgassa őket.

Helyesen döntött, hogy Oceanside-ba költözött. Az óceán közelsége mindig fontos volt a számára. Kaliforniában a partvidék tizenöt kilométeres vonzáskörzetében csillagászati vételárat kértek egy lakásért, és még egy bérleményt sem engedhetett volna meg magának. Ezért is érte meglepetésként, hogy itt a bérelt háza sétatávolságra van a parttól, és nem kerül egy vagyonba.

A bérbe adó házaspár, Preston és Mellie Young nagyszerű emberek voltak. Preston a városi állatmenhelyt vezette, Mellie főállású anya volt két totyogókorú gyerek mellett. Csendes életet éltek, és amikor összefutottak, mindig udvariasan elbeszélgettek Hope-pal. Mellie általában a házban tartózkodott, így a lány alig látta, és ez pont így volt jó mindenkinek.

A kis ház öreg volt, körülbelül a hatvanas-hetvenes években épült. Mellie említette, hogy régen nyaralóknak adták ki, és csak az elmúlt pár év óta van állandó lakója. Mivel az épület már eléggé viharvert állapotban volt, elkelt pár helyen a felújítás. A konyhára ráfért volna egy festés, a fürdőben lötyögött az egyik vízcsap, és csak egyetlen szög tartotta a lépcsőkorlátot. Nem megoldhatatlan dolgok. Mivel nem kellett a házért sokat fizetnie, Hope inkább nem panaszkodott. Elhatározta, hogy jó bérlő lesz, és maga javította ki a hibákat. Nem akarta, hogy megemeljék a lakbért.

Oceanside tökéletes búvóhely volt számára, hogy gyökeret eresszen, és újrakezdje az életét. Megfogadta, hogy begyógyítja a múlt sebeit, továbblép, és csak a jövőre koncentrál.

Az utolsó óra után kilépett az osztályteremből, és a tanári szoba felé vette az irányt, ahol volt egy külön kis sarka. Kinézett az ablakon, és látta, hogy az iskolai amerikaifutball-csapat a pályán tart edzést. Észrevette Callie-t és néhány barátnőjét a tánccsoportból. A füves pályán gyakorló fiúkat figyelték.

Spencer a lelátón ült egy nyitott könyvvel az ölében, és titokban a lányt nézte. Szegény fiú nem tudta, hogy csalódáson kívül másra nem számíthat. Hope-nak rossz érzése volt emiatt, mert pontosan tudta, mi lesz a vége, de nem tehetett semmit, hacsak nem fordul hozzá a fiú tanácsért.

Hope egy órán keresztül fogadta a diákokat, majd elindult haza. A csapat még mindig a pályán volt. Mint korábban megtudta, a helyi közösség nagyon büszke a sikereikre.

A bérelt ház egyik előnye az volt, hogy az iskolától csupán rövid sétatávra állt. Mivel azonban el kellett intéznie néhány dolgot, Hope aznap reggel kocsival érkezett. Mindez csupán ürügy volt, hogy elodázza a házban rá váró kellemetlen feladatot.

Hope bevásárolt a vegyeskereskedésben, elintézte a mosodát, majd elindult haza. A kétszobás ház bútorozott volt, bár szűkös. De még így is nagyobb volt, mint a Los Angelesben bérelt garzonlakás. A bútorok legtöbbje öreg volt, de nem nézett ki rosszul. Az előző lakó nyilván nagyon vigyázott a berendezésre. Pár apró változtatás otthonossá és kényelmessé varázsolhatja. Ennek érdekében azonban ki kellett pakolnia a dobozokat, amelyek a kis vendégszoba csukott ajtaja mögött várakoztak.

Mióta Oceanside-ba költözött, nem lépett be a kisszobába.

Hope pontosan tudta, miért nem akar az ott elrejtett dobozokkal foglalkozni. Az óriási csapást tekintve, ez egyáltalán nem volt meglepő. A dobozokban lapult az összes gyötrelem és szívfájdalom, amelyben ez idáig része volt.

Elhatározta azonban, hogy továbblép, akármilyen fájó lesz is. Mielőtt nekilátott, betette a tejet és a krémsajtot a hűtőszekrénybe, és a húst a fagyasztóba.

Bement a szobájába, és beakasztotta a szekrénybe a dzsekijét, amit elhozott a tisztítóból, majd kilépett a folyosóra, és elbotorkált a csukott ajtóig. Mély levegőt vett, aztán lenyomta a kilincset.

A dobozok hármasával-négyesével álltak a falnak támasztva, pont ahogy hagyta. Megállt a nagyanyja virágoskertjére emlékeztető rózsamintás takaróval fedett ágy mellett.

Hope egy hosszú pillanatig a falat bámulta, és erőt gyűjtött.

– Nevetséges! – kiáltott fel, és nekilátott.

Megfogta a legfelső dobozt, letette a puha szőnyegre, és egy határozott mozdulattal leemelte a tetejét. Ezután belepillantott a kartondobozba, egy darabig a tartalmára meredt, majd nyelt egy nagyot.

Nyakig ült a sűrűjében. Az első doboz rejtette az összes fájdalmat, amit el akart felejteni.

A holmik legtetején gondosan, buborékfóliába csomagolva feküdt az ikertestvére, Hunter katonai egyenruhás fotója. Kicsomagolás közben is látta a fiú komoly pillantását, az övéhez hasonló, büszkeségtől csillogó sötét szemét. Büszke volt a légi deszantos kiképzésre, és hogy a hazáját szolgálja. Hunter rettenthetetlen és makacs fiú volt. Teljesen természetesnek vette, és cseppet sem izgult, ha több ezer méter magasan ki kell ugrania egy repülőgépből. Mindez megrémisztette Hope-ot. Ikrek voltak, ebben mégis különböztek. Arra gondolt, hogy valószínűleg az osztályába járó ikerpár is ilyen lehet. Callie és Ben mindketten végzősök.

Hope szemébe könnyek szöktek, amikor a szívéhez szorította a bekeretezett fényképet. Hunter, a drága bátyja a legnagyobb áldozatot hozta a haza szolgálatában. Csaknem két évvel korábban hősi halált halt egy kimondhatatlan nevű afgán sivatagi városban.

Az arcát áztató könnyekkel együtt ismerős düh költözött Hope szívébe, és annyira feszítette a mellkasát, hogy alig kapott levegőt. Minden levélváltásnál és beszélgetésnél Hunter lelkére kötötte, hogy vigyázzon magára, és könyörgött neki, hogy ne vállaljon felesleges kockázatot.

Csak ők voltak egymásnak az egész világon. Tudta, ha elveszíti Huntert, egyedül marad, mert a fiú volt az egyetlen hozzátartozója. Az egyetlen ember, akire szüksége volt. Az anyjuk elhagyta az ikreket, a nagyszülők nevelték fel őket, így Hope és Hunter nagyon közel állt egymáshoz.

Könnyektől homályos szemmel visszament a hálószobába, és a fésülködőasztalra tette a bátyja képét. Egy nagy gombóccal a torkában úgy fordította a fotót, hogy minden reggel azt lássa meg legelőször. Arra gondolt, hogy így emlékezteti majd magát, hogy Hunter nem akarná, hogy egész életében gyászolja.

Elviselhetetlen volt az érzés, hogy egyedül áll a világban, és teljesen magára maradt. Ki kellett törnie ebből a helyzetből. Felkapta a táskáját, és elment otthonról, mert friss levegőre volt szüksége. Egy darabig céltalanul kocsikázott, majd leparkolt a parton. Az óceán közelsége mindig megnyugtatta, és ha valamikor is békére és megkönnyebbülésre volt szüksége, az pont most volt.

A szél felszárította a könnyeket az arcán, a nedves homokban hagyott lábnyomokat elmosták az érkező dagály szelíd hullámai. Eltűntek, mint ahogy a bátyja is eltűnt, örökre.

Remélte, hogy egy latte elűzi a rossz hangulatát, így betért Willa kávézójába. Willa O’Malley, a part közelében álló Bean There kávézó tulajdonosa volt az egyetlen barát, akit a megérkezése óta szerzett. Rokonszenvet érzett a nő iránt. Majdnem minden reggel benézett egy lattéra, és tanítás előtt elfogyasztott egy könnyű reggelit.

Amikor belépett a kávézóba, Willa barátságos mosollyal fogadta a pult mögött.

– Nem szoktál errefelé járni délután. Mit kérsz? – kérdezte Willa vidáman.

Hope lattét rendelt, és leült az ablak mellé. Kifelé bámult, de valójában önmagába nézett, mert nem tudta elengedni a szívét szorongató bánatot. Úgy tűnt, Hunter nélkül képtelen továbblépni az életben. A bátyja halála óta már majdnem két év telt el, mégis mindennap gondolt rá. A veszteség még mindig éppen olyan fájdalmas volt, mint amikor közölték vele a hírt. Ismét elöntötték a szemét a könnyek. Elővett egy zsebkendőt, és a lehető legdiszkrétebb mozdulattal letörölte őket.

– Minden rendben? – kérdezte Willa a kis asztalhoz lépve.

Hope nem tudott válaszolni a torkában lévő gombóc miatt. Bólintott, hogy így jelezze, jól van, de utána egyből megrázta a fejét.

– Elvesztettem valakit, aki nagyon közel állt hozzám – mondta végül nagy nehezen és alig hallhatóan. – Néha úgy érzem, hogy sohasem teszem túl magam rajta.

Willa leült az asztalhoz, előrehajolt, és megfogta Hope kezét.

– Valóban nem lehet, mert mindig veled lesz, de hidd el nekem, a fájdalom enyhül majd idővel – mondta a nő remegő hangon, mintha már ő is átélt volna egy megsemmisítő veszteséget.

Hope felpillantott. Mostanáig senki sem tudott Oceanside-ban Hunterről, és arról sem, miért költözött Kaliforniából Washington államba.

– Hunter az ikertestvérem volt, az egyetlen családtagom – suttogta.

– Harper a húgom volt, teli vidámsággal, élettel és tervekkel. Rettenetesen hiányzik. A világ üres nélküle. Egy jó darabig teljesen ki voltam készülve, de az élet nem áll meg, és ő is azt akarná, hogy továbblépjek. Egészen biztosan ezt kérné, ezért megtettem – mondta a nő.

Megszorították egymás kezét, mintha azokba az elveszett emlékeikbe kapaszkodnának, amelyeket a legjobban szerettek. Ekkor egy új vendég lépett a kávézóba. Willa felállt, és megölelte Hope-ot.

– A fájdalom sohasem múlik el teljesen, de hidd el, hogy idővel a szeretet enyhíti a szenvedést, és ismét képes leszel örülni a dolgoknak. Addig is, bármikor számíthatsz rám, ha szükséged van egy jó szóra.

Hope behunyta a szemét, és elmerengett Willa szavain. Csodálkozott, hogy ilyen hamar, de egyre jobban megkedvelte a baristát.

Hope visszament a házba, és lényegesen jobban érezte magát, mint amikor elindult onnan. Alig pár perce volt otthon, amikor kopogtak az ajtón.

Csupán néhány embert ismert a városban, és senkit sem várt estére. Amikor kinyitotta az ajtót, a házigazda, Preston Young állt a kis verandán.

– Üdvözlöm, Hope! – mondta, majd pár pillanatra elhallgatott.

A lány nem felelt, várta a folytatást.

– Csak azt akarom mondani, hogy amint lesz pár szabad percem, megjavítom a tornác korlátját és a csapot. Bocsásson meg, amiért eddig nem volt rá időm!

– Semmi gond, Mr. Young.

– Szólítson, kérem, Prestonnak!

– Rendben, Preston.

– A két gyerek és a menhely mellett semmire sem jut időm. Mellie már régóta nyaggat, hogy javítsam meg a mosogatót, mert valahol szivárog, pedig jól tudja, hogy nem vagyok vízvezeték-szerelő.

Hope megsajnálta, mert el tudta képzelni, mennyi dolga lehet egy családapának.

– Nagy szükségünk van önkéntesekre a menhelyen – folytatta Preston, és megdörzsölte az arcát, mintha ezzel akarna enyhíteni a terhein.

Amint azonban kimondta a szavakat, megdermedt, és úgy nézett a lány szemébe, mintha akkor látná először.

– Maga most költözött a városba, ugye? – kérdezte.

– Igen, pár hónapja – felelte Hope, pedig Prestonnak tudnia kellene, hiszen említette már, amikor a férfi megmutatta neki a házat.

– A diákjain kívül ismer mást? Úgy értem, a városi közösségből.

– Még csak pár embert – felelte a lány, mert nem tudta, mire akar kilyukadni Preston. Ellátogatott már néhány helyi templomba, de még nem választott. Az egyetlen ember, akihez szorosabban kötődött, Willa volt, különösen most, hogy megtudta, van némi hasonlóság abban, ahogy az életük alakult.

– Vállalna önkéntes munkát? – kérdezte Preston lelkes pillantással. – Megtelt a menhely, és sok kutyára nem jut elég figyelem. Óriási segítség lenne, és borzasztóan nagyra értékelném, ha megsétáltatna néhányat hetente párszor.

– Nos… – kezdte Hope, mert nem tudta, mit feleljen. Kamaszkorában a nagyanyjának volt egy rendkívül barátságtalan csivavája, akit az idős asszony elárasztott szeretettel és odafigyeléssel. Odáig fajult a helyzet, hogy Mogyoró, a kutya éppen csak megtűrte Hope-ot és Huntert.

– Az is a feladat része lenne, hogy bemutassa az állatokat a lehetséges tulajdonosoknak.

– Értem. Ezáltal pedig megismerném a helyieket – felelte Hope megfontoltan.

– Pontosan! – vágta rá Preston mosolyogva, mintha egy soha vissza nem térő lehetőségről lenne szó.

– Hadd gondolkodjak rajta! – felelte Hope, mert nem tudott azonnal dönteni. Az estéi foglaltak voltak, hiszen készülnie kellett az óráira. Hunter azonnal felajánlotta volna a segítségét hasonló esetben. Mindig nagyon jól bánt az állatokkal. Még Mogyorót is magához édesgette végül, pedig mindkettőjükre morgott, ha túl közel mentek a nagyanyjukhoz.

– Visszajelez nekem holnap reggel? – kérdezte a férfi lemondóan, mint aki máris biztos az elutasításban.

– Igen, persze – felelte Hope.

– Megbeszéltük – mondta Preston, és visszaindult a házába. – Ígérem, amint lesz egy kis időm, megjavítom a korlátot – tette hozzá menet közben.

– Nem érdekes – felelte a lány, mert ő is be tudott verni pár szeget. Már a beköltözése napján észrevette a rozoga korlátot, így aztán egyáltalán nem támaszkodott neki, és véletlenül sem fogta meg.

Hope aznap este tojássalátás szendvicset és almát vacsorázott, majd kiértékelte a történelem-röpdolgozatokat. Nem lepte meg, hogy Spenceré hibátlan lett. Ben és Scott gyalázatosan teljesített, Callie két kérdést nem tudott a tízből.

Hope különös hangsúlyt fektetett rá, hogy érthetően magyarázza a történelmet, úgy próbálta bemutatni az alakokat, mintha azok a diákok személyes ismerősei lennének. Imádta a történelmet, a számítástechnika azonban igazi kihívás volt a számára. Valószínűleg még Spencer is jobban tanítaná, de ezt nem mondja el neki.

Miután felkészült a másnapi óráira, kinyitotta a gardróbszekrényt, és kiválasztotta a másnapi ruháját. Amikor a fésülködőasztal felé pillantott, meglátta Hunter fényképét.

– Nos, mit gondolsz? Vállaljam a munkát az állatmenhelyen? – kérdezte, és azt kívánta, bárcsak választ kapna. – Mogyoró volt az egyetlen kutya, amelyet közelebbről ismertem, és tudod, vele is milyen volt a kapcsolatunk – folytatta.

Hunter mereven nézett vissza a fotóról.

– Ez aztán nagy segítség – mondta végül a lány keserűen.

Hunter imádta az állatokat. Gyakran vitt haza sérült madarakat és gazdátlan kismacskákat, de a nagyszülők nem engedték, hogy megtartsa őket. Csak a nagyapjuk halála után került a házhoz Mogyoró, a nagyanyjuk házikedvence. Imádta a kutyát, és hetekig kesergett, miután meghalt. Hope nem osztozott a fájdalmában, mert úgy vélte, Mogyoró nem volt más, csupán egy kutya. Csak később értette meg, miért szerette annyira a nagyanyja. Miután a kutya kimúlt, óriási űr támadt a nő szívében. Hunter halála után Hope-nak sem maradt senkije, és szinte felemésztette az üresség és a gyökértelenség. Teljesen egyedül maradt a világban. A legjobb barátnőjén, Tonyán és pár baráton kívül senki sem venné észre, ha egyszer csak eltűnne. A kínzó valóság sebezhetővé és magányossá tette.

Hope nem látta át teljesen, milyen kötelezettségekkel jár az önkéntes állás a menhelyen. Az egyetlen előny, amit Preston említett, az volt, hogy találkozhat és megismerkedhet a helyi közösség tagjaival. Az is jól jönne persze, ha a munka elterelné a figyelmét a fájdalomról. Úgy tűnt, Prestonnak nagy szüksége van a segítségre, neki pedig módjában áll, hogy megadja ezt neki. Ha pedig több idejét veszi el, mint amennyit rászánna, majd udvariasan lemond a pozícióról.

Mogyoróra és annak a nagyanyja életében betöltött szerepére gondolva belátta, hogy neki is jól jönne egy kis béke. Mi lehetne erre alkalmasabb, mint hogy segít a gazdátlan állatokon, és új gazdához juttatja őket? Talán így az ő szíve is új otthonra lel majd.

MÁSODIK FEJEZET

Hope, tisztes távolságra a német juhász kennelétől, óvatosan leguggolt. Preston figyelmeztette, hogy Árnyék – a kutya ezt a nevet kapta a menhelyen – agresszív és ellenséges mindenkivel, aki csak a közelébe megy. Preston egyik barátja, Keaton találta a kutyát, kiéheztetett és félholt állapotban. Az állat az út mentén feküdt, és jártányi ereje sem volt. A nyakában szakadt lánc lógott, a testét pedig sebek borították, főleg a nyaka körül. Még ilyen siralmas és kimerült állapotban is csak nehezen tudta berakni a kutyát a pick-upjába. A szegény, gazdátlan állat sorsa nem hagyta nyugodni Hope-ot. Hiszen az egykor láncra vert kutya valahogy mégiscsak meg tudott menekülni.

– Szia, nagyfiú! – mondta Hope halkan és kedvesen. Árnyék kinyújtózott a szőnyegen, és borús, szomorú pillantást vetett rá. – Biztonságban vagy. Nagyon vigyázunk rád, és szeretünk.

Amikor Preston megjelent, a legyengült kutya felemelte a fejét, és vicsorogva felmordult. Teljesen megváltozott a viselkedése. Nagy nehezen és erősen billegve felállt, majd megtámasztotta magát a kennel rácsán.

– Nyugodj meg! – mondta Preston ugyanolyan kedvesen, mint Hope az imént. – Senki sem bánt többé – tette hozzá.

Árnyék nem figyelt rá. Nem bízott benne, ezért tovább morgott.

– Nem tudom, mi lesz vele – mondta a férfi összeráncolt homlokkal.

– Hogy érti? – kérdezte Hope.

– Akárhányszor közelítek hozzá, agresszívvé válik.

– Valóban? Velem nem – mondta Hope, és felállt. Árnyék a pillantásával követte, majd nehézkesen visszafeküdt a helyére.

– Tényleg? – kérdezte Preston meglepetten. – Senkinek sem sikerült közel kerülnie hozzá. Keaton csak azért tudta megmenteni, mert Árnyék már ahhoz is túl gyenge volt, hogy támadjon.

– Szegénykém. Mennyi ideje van itt?

– Szerda óta.

– Alig négy napja – számolta ki fejben Hope. Már két hete dolgozott a menhelyen. Múlt szombaton négy órát akart ott lenni, aztán mégiscsak hat lett belőle. Megitatta és megetette a kutyákat, néhányat megsétáltatott, és kettőt örökbe adott az új gazdájának. Mélyen megérintette, hogy új otthont szerezhet a kivert és gazdátlan kutyáknak. Mindkét alkalommal a könnyeivel küszködött.

– Hadd mutassak be valakit! – mondta Preston a menhely másik végébe pillantva.

– Rendben – felelte a lány a távolban dolgozó önkéntes felé fordulva. Már korábban is látta a férfit, nehéz volt nem észrevenni. Egyszer egyenesen ránézett, de zavart látott a tekintetében. A húszas évei végén vagy a harmincas évei elején járt, körülbelül egykorúak lehettek. Kissé sántított. Nem szólt semmit, amikor megérkezett, ezért Hope sem kezdeményezett beszélgetést. Úgy tűnt, a férfi erősen a gondolataiba merül, ezért nem akarta megzavarni.

Preston odalépett a pórázon kutyát vezető emberhez.

– Ő itt Cade, a másik önkéntesünk – mondta. – Cade, bemutatom Hope-ot.

Cade terepszínű dzsekit és kopott farmernadrágot viselt, körülbelül tizenöt centiméterrel magasabb volt, így Hope száznyolcvan centisre tippelte, a testalkata erős volt, és csupa izom. Sötét szemét egy pillanatra a lányra emelte, majd lesütötte.

– Örvendek! – mondta neki Hope vidáman.

Cade csupán bólintott.

– Két hete dolgozom itt, és eddig nagyon tetszik – folytatta a lány barátságosan.

– Meg kell sétáltatnom Jokert.

– Rendben – felelte a lány, a rideg választól kissé meglepetten. Cade távozott, Hope pedig Prestonra pillantott, mert azt hitte, rosszat mondott.

– Ne vegye rossz néven! – mondta Preston, mert kitalálta a lány gondolatát. – Cade élete nehéz szakaszba került. Egy hónapja van velünk, heti pár napon. Úgy tűnik, segítségére van az állatokkal végzett munka. Adjon neki időt, akárcsak Árnyéknak!

– Rendben – felelte Hope. Úgy tűnt, Cade magának való ember, ami cseppet sem zavarta. Talán később feloldódik, és kijönnek egymással. Csak a férfin múlik. Persze az is lehet, hogy soha többé nem találkoznak.

A délután hátralévő részében Hope azokat a feladatokat végezte el, amikkel Preston az érkezésekor megbízta. Habcsókért, a nagy, fehér pireneusi hegyikutyáért, amely akkora volt, mint egy kisebb póni, Mary Lou Chesterton, egy nyugdíjas tanárnő jön. Hope kapta a megtisztelő feladatot, hogy átadja neki.

– Nagyon jó barátok leszünk – mondta Mrs. Chesterton, és letérdelt, hogy egy szintbe kerüljön a kutya fejével. A kutyát pórázon tartó Hope-ra rá sem hederített.

– Biztos vagyok benne – mondta a lány.

Az asszony felnézett, és amikor észrevette Hope-ot, elmosolyodott.

– A férjemmel már három pireneusi hegyikutyánk volt – mondta. – Imádjuk ezt a fajtát. Nem mindenkinek valók az ekkora kutyák, nekünk azonban tökéletesen megfelelnek.

– Biztos vagyok benne, hogy Habcsók nem okoz majd csalódást – felelte a lány.

– Új nevet adok neki – mondta Mrs. Chesterton fejcsóválva, mintha kissé rosszallná a névválasztást.

– Ahogy óhajtja. Ha nem tudjuk az állatot azonosítani, vagy nincs mikrocsipje, ideiglenes nevet találunk ki neki. A Habcsók csak egy átmeneti név – felelte Hope. Tudta jól, hogy azért nevezik el a kutyákat, hogy könnyen azonosíthassák őket munka közben és az örökbeadásnál.

Az asszony megsimogatta a kutya sűrű, fehér bundáját, és elvette a pórázt Hope-tól.

– Indulhatunk, Jasper? – kérdezte.

– Jasper? – kérdezte Hope a név hangzását ízlelve.

– Igen, ezt a nevet választottam, amikor megláttam a fényképét. Egy pillantás elég volt, hogy eldöntsem, Jasper lesz a neve.

– Remek név.

Miután elkészült a papírmunka, és az asszony kifizette a díjat, Jasper elindulhatott az új és egyben végleges otthonába. Ugyan csak pár percig beszélgettek, de Hope biztos volt benne, hogy Mrs. Chesterton jó gazdája lesz a kutyának.

Mintha pontosan tudná, mi a dolga, Jasper egyenesen a piros városi terepjáró hátsó ülésére szökkent, és lefeküdt, amivel szinte az egész teret elfoglalta.

Hope hosszan nézett a boldog páros után. A gazdátlan kutyák elhelyezése több szempontból is hálás feladatnak bizonyult. Miután visszament a menhelyre, elhaladt a kennel mellett, amelyben Árnyék feküdt gyengén és bánatosan. Megesett a szíve a szegény kutyán.

Hope ismét leguggolt, és a rácsra tette a kezét. Árnyék szomorú pillantást vetett rá.

– Látom, mindent megettél a tálból. Jó fiú – mondta Hope. – Nem vagy egyedül, és amikor jobban leszel, és visszanyered az erődet, találunk neked egy családot, aki a gondodat viseli. Sohasem bánnak veled rosszul ezután – folytatta kedvesen.

Akárcsak az előző héten, Hope továbbra is a menhelyen töltötte az egész délutánt, és távozás után is folyton Árnyék járt a fejében. Amikor bevásárlás közben véletlenül meglátott egy kötélből készült kutyajátékot a kedvencek polcán, gondolt egyet, és megvette, hátha inkább majd ezen vezeti le Árnyék az agresszivitását. A kutyának minden oka megvolt rá, hogy ne bízzon az emberekben. Talán egy kis türelemmel és szeretettel elhitetheti vele, hogy léteznek jó emberek is, akik úgy viselik majd gondját, ahogyan azt egy állat megérdemli.

Hope vasárnap délután is bement a menhelyre. Aláírta a jelenléti ívet, és egyből Árnyék kenneljéhez indult. Mivel nem bíztak benne, a kutya egy lyukon keresztül kapta az ételt és az italt. A tál ismét üres volt, ami jó jelnek számított, mert a megfelelő táplálással az állat hamar visszanyerheti az egészségét. És akkor kezdődik majd az igazi munka. Amikor Preston azt mondta, nem tudja, mi lesz Árnyék sorsa, Hope megértette, hogy nem sok jóra számíthat. Ha Árnyék továbbra is veszélyes lesz a környezetére, nem marad más hátra, mint az elaltatás. Ezt mindenképpen el kell kerülni, gondolta Hope.

– Szia, nagyfiú! – mondta a lány halkan, és leült a kennel mellé. – Hoztam neked egy ajándékot – tette hozzá, azzal felmutatta a játékot, és becsúsztatta az etetőajtón. A kutya nem reagált, csak kifejezéstelen szemmel nézte a lányt.

– A helyedben óvatos lennék vele – mondta Don, az önkéntesek vezetője, amikor elsétált mellettük.

– Minden rendben lesz – felelte Hope.

– Ne menj be hozzá, mert kiszámíthatatlan a viselkedése!

– Rendben – mondta a lány, de már elhatározta magában, hogy megszerzi Árnyék bizalmát. Ha elég gyakran látogatja, és nyugodtan viselkedik mellette a kutya, talán idővel közel engedi majd magához.

A következő héten minden délután, az iskolapszichológusi elfoglaltsága után Hope a menhelyre ment, és Árnyék kenneljénél töltötte az időt. Minden alkalommal egy kicsit közelebb guggolt le, hogy így kerüljön az állat bizalmába. Örömmel látta, hogy Árnyék fizikai állapota és kedélye egyre javul. Egyszer sem ugatta meg, és nem morgott rá, amin a személyzet nagyon meglepődött. Többen megjegyezték, hogy Hope az egyetlen, akit a kutya megtűr.

A héten Hope háromszor találkozott Cade-del. Nem beszélgettek, de a férfi mindig biccentett felé, ő pedig visszamosolygott rá. Hope észrevette, milyen türelmes és kedves az állatokhoz, a kutyákhoz csakúgy, mint a macskákhoz. Feltűnt neki azonban a férfi szótlansága és a visszahúzódó viselkedése is. Cade nem barátkozott a személyzettel és az önkéntesekkel. Megérkezett, majd dolgozott, és jóformán anélkül távozott, hogy bárkivel is szóba állt volna.

A következő szombaton Hope éppen szokás szerint aláírta a jelenléti ívet, amikor Cade odalépett hozzá.

– Már várja – mondta a férfi Hope-ra pillantva, és ő is aláírta a dokumentumot.

– Úgy érti, Árnyék? – kérdezte a lány, mert hirtelen nem értette, kire gondol Cade.

A férfi bólintott.

– Remélem, Preston megengedi, hogy bemenjek hozzá ma a kennelbe – jegyezte meg a lány.

– Biztos, hogy jó ötlet ez? – kérdezte Cade összeráncolt homlokkal.

– Érzem a bizalmát.

– Sok lelki sérülés érte.

– Sajnos, Cade-nek igaza van – szólalt meg Preston az irodából kilépve, mert pont meghallotta a beszélgetést. – Kétlem, hogy valaha rendbe jönnek a lelki sebei.

– Egyetértek – bólintott Cade.

Hope arra következtetett a férfi hangjából, hogy nem csak Árnyék bajaira vonatkoznak a szavai. Olyan érzése támadt, mintha önmagára is gondolna közben. Mindegy. Semmi áron sem hajlandó lemondani Árnyékról, és meg fog tenni mindent, hogy a kutya szerető otthonba kerüljön.

– Hadd menjek be a kennelbe! Biztos vagyok benne, hogy a ráfordított idő után nem fog bántani engem – mondta Hope a tőle telhető legmagabiztosabb hangon, de a szíve mélyén tudta, hogy nem lehet biztos a dolgában. Ennek ellenére vállalja a kockázatot.

– Bocsásson meg, de nem engedhetem. Nem tudjuk, hogyan reagálna Árnyék – felelte Preston sajnálkozva.

– Kössünk kompromisszumot! – kérte a lány.

– Mire gondol?

– Miután mindenki elment, nyissuk ki az ajtót, és nézzük meg, mi történik!

– Nem tartom jó ötletnek – felelte Preston határozottan.

– Vállalom a kockázatot – erősködött Hope.

– Még nem készült fel rá. Várjunk még egy hetet! Mindennap egyre jobb bőrben van, és ez jó jel, de ha agresszív marad, és nem enged magához közel senkit, nem marad más esély, mint...

– Velem nem barátságtalan, és ahogy Cade mondta, már várja, hogy mikor érkezem.

Preston Cade-re pillantott.

– Így van – bólintott Cade. – Csütörtökön vettem észre először, hogy várja Hope-ot. Minden ajtónyitásra felkapta a fejét, és amikor Hope megérkezett, megváltozott a viselkedése, és megcsóválta a farkát.

– Valóban? – kérdezte Hope meglepetten, mert neki még nem tűnt fel. Örült Cade szavainak.

– A saját szememmel láttam – mondta a fiatalember.

– Ez mind nagyon szép, de nem csak Hope-ot kell megszoknia. Majd később döntünk róla, mi lesz a következő lépés – felelte Preston.

– A következő lépés? – kérdezte Hope rémülten. Tudta, mire gondol Preston. – Biztos vagyok benne, hogy ez elkerülhető – tette hozzá, mielőtt a férfi válaszolt volna.

– Adjon Hope-nak még egy kis időt, hogy foglalkozzon Árnyékkal! – kérte Cade.

– Igen. Kérem! – vágott közbe a lány, hálás pillantást vetve Cade-re.

– Még egy hetet adok – egyezett bele Preston. – Utána kiértékeljük Árnyék viselkedését, és eldöntjük, mi legyen a sorsa – tette hozzá. – Ne reménykedjen túlzottan! – tette hozzá, miután Cade távozott. – Mindent megteszünk, hogy ne kelljen elaltatni az állatokat, de néha nincs más választásunk. Árnyékkal olyan rosszul bántak, és annyira kiéheztették, hogy valószínűleg sohasem épül fel ezekből a lelki sebekből. Megtört belülről.

– Nem értek egyet. Nem tört meg a lelke. Látom a szemén, és itt belül is érzem – mondta Hope, és a szívére tette a kezét. – Megérdemel egy szerető gazdát.

– És ki lenne az? – kérdezte Preston kétkedve. – Ahogy látja, tele vagyunk olyan állatokkal, akiknek nincsenek komoly pszichológiai problémái. Árnyék nem való kisgyerekes családba, mert az túl veszélyes lenne. Nagyon kevés ember kockáztatná meg, hogy örökbe fogadja – folytatta, mintha ezzel mondaná ki előre az ítéletet.

– Én magamhoz venném – felelte a lány anélkül, hogy átgondolta volna a következményeket. Ha elérné, hogy Árnyék megbízzon benne, akkor hazavinné, és örökbe fogadná.

– Gondoltam, hogy ezt mondja – felelte Preston széles mosollyal. – Árnyék nem egy öleb, hanem egy komoly feladat. Sok szeretetre van szüksége, és rengeteg figyelemre, ha eredményt akar.

– Tudom – felelte a lány, mert bármire hajlandó volt, hogy elérje a célját. Árnyéknak otthonra van szüksége, és egy gazdára, aki hisz benne. Egy türelmes gazdára, aki el tudja fogadni a fizikai és mentális hibáit.

Hope Árnyék kennelje felé pillantott, és meglátta Cade-et, amint sétára indul egy mentett ausztrál juhász kutyával. A férfi a szokásosnál is jobban sántított. A lány eltöprengett, és az a határozott érzése támadt, hogy Cade-nek is szüksége van valakire, aki hisz benne.