GION NÁNDOR

A kárókatonák még nem jöttek vissza

GION NÁNDOR regényei 3.

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Sorozatszerkesztő: Kurcz Ádám István
Korrektor: Tamás Judit
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Keserü Piroska

© Gion Nándor jogörököse, 2021
© Napkút Kiadó, 2021

ISBN 978 615 6283 74 0

Támogatónk

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap

és a Magyar Művészeti Akadémia

támogatta.

Bevezető helyett

A Vágóhíd helyén magas, fiatal nyárfák nőnek. A nyárfasorok lefutnak egészen a nádasig, a fák között térdig érő gaz, meg sűrű, tüskés cserjék. Gergián, az egykori vadőr, bizonyára boldog volna, ha látná; annak idején sokszor elmagyarázta nekünk, hogy az énekesmadarak csak olyan fákon szeretnek fészkelni, melyek közelében cserjék, bokrok vannak, ahová elbújhatnak, ha ragadozók támadják meg őket. – Gergián szerette az énekesmadarakat; igaz, legjobban a vízimadarakat szerette, de azért nagyon szerette az énekesmadarakat is. Engem azonban most bosszantanak a cserjék, összeszurkálják a kezemet. A régi Vágóhíd romjait keresem közöttük. Bosszankodva, de azért türelmesen keresgélek, hajlongok a fák alatt, letördelem a bokrok ágait.

Végre találok egy súlyos betonkockát. Az egyik nyárfa tövében lapul, a régi Vágóhíd valamelyik oszlopának itt felejtett darabja; félig a földbe süllyedt, szürkén megbújt a térdig érő gazban. Erőlködve odébb görgetem, hogy a vörös oldalát mutassa felfelé. A Vágóhíd falai belülről mindig vörösek voltak; akkor is, amikor naponta százával ölték itt a marhákat, lovakat, birkákat, meg később is, mikor már csak mi szálltuk meg az elhagyott, nagy kőépületet; belülről még akkor is vörösek voltak a falak, mintha a letaglózott állatok vére ivódott volna örökre beléjük. A vörös falakra mindenféle állatokat és madarakat rajzoltunk, sőt később a rajzokat bele is véstük a falakba. Emlékszem, a kövér Hodonicki Oszkár mindig bikákat és csődöröket rajzolt, erősen felnagyítva jellegzetességeiket, úgyhogy már ötven méterről is bárki megbizonyosodhatott, hogy azok valóban bikák és csődörök. Mi egymás között röhögve ötlábú szörnyeknek neveztük Hodonicki Oszkár apaállatait. De főleg vízimadarakat rajzoltunk, a falak tele voltak vízimadarakkal, többnyire Burai J. rajzolta őket. Burai J. nagyon szépen tudott rajzolni, képes volt órákon át megállás nélkül rajzolni a vízimadarakat, mi pedig, Virág Péter és én, mentünk a nyomában, és a rajzokat a falba véstük.

A cserjésben felejtett betonkocka vörös oldalán is egy vízimadár feje és nyaka látszik. Nagy, görbe nyakú madár, lehetne gólya, gém vagy akár kócsag is. De nem, egyik sem. Kárókatona. Ráismerek horgas csőréről. Persze hogy kárókatona. Burai J. imádta a kárókatonákat, ha csak tehette, kárókatonákat rajzolt a Vágóhíd vörös falaira.

Mindössze ennyi maradt a régi Vágóhídból: egy betonkocka, rajta egy kárókatona feje és nyaka. Tulajdonképpen örülnöm kellene, hogy ennyit is találtam; erre is alig számíthattam, hiszen jól tudtam, hogy már évekkel ezelőtt lebontották a Vágóhidat, és elhordták minden darabját. Örülnöm kellene, hogy legalább egy kockát meghagytak belőle, most mégis szomorúan nézem a kárókatona fejét. Nagyon szerettem valamikor a régi Vágóhidat, vörös falaival, a falba vésett kárókatonákkal, az üvegcserepekkel… A tetejének nyugati részét üvegcserepek fedték. Ablak és padlás nélküli, kocka alakú épület volt a Vágóhíd, a külső fényt az üvegcserepeken keresztül kapta. A padlás helyén vastag gerendák keresztezték egymást, naplementekor gyakran felkapaszkodtunk ezekre a gerendákra, ilyenkor vörös fény tört át az üvegcserepeken, szinte lángba borította a vörös falakat, és mi is mintha lángba borultunk volna: ilyenkor torkunk szakadtából ordítottunk, és boldogan himbálóztunk a gerendákon.

A fák között lassan leballagok a nádasig, aztán a kis folyó mellett megyek tovább. Melegen süt a nap, csönd van itt a folyónál, még a szúnyogok is elbújtak a tűző nap elől. A nádasban valahol hebegve, esetlenül énekelni kezd egy nádiveréb, de aztán gyorsan, csalódottan elhallgat. A folyó közepén koromfekete szárcsa úszik, három apró fiókája követi, piros fejük alig látszik ki a vízből. Előbukkan egy kis vízityúk is, aprókat biccent a fejével, észrevesz, de nem bújik el, nyugodtan bólogat tovább, pedig nagyon félénk madár, mindentől halálra rémül… Messziről, a folyókanyaron túl, az egykori tőzegbánya mellett látszik a Gergián-torony. Gergián erős oszlopokból és gerendákból építette, ma is szilárdan áll, éppen olyan magas, mint régen, talán még magasabb. Örülök, hogy a torony megmaradt, meg fogom nézni közelről, és megnézem a kárókatonák telepét is. Hátha ismét visszatértek a kárókatonák… Sőt még a Sági-tanyát is megnézem, azt biztosan a helyén találom: a komisz, mogorva Ságik elpusztíthatatlanok.

Egy férfi tűnik fel távolabb, a folyókanyarnál. Sötétzöld vadőri egyenruha van rajta, a vállán puska, lassan, gyanakodva jön velem szemben, a fejét kissé félrebillenti, mint aki gyanús neszeket hall. Erről a fejtartásról messziről megismerem: Virág Péter. Nyolcéves kora óta tartja így a fejét, igen, talán nyolcévesek lehettünk, amikor az az átok Toma Gyuri átszúrta a dobhártyáját. Emlékszem, nyáron történt, nagyokat fürödtünk a folyóban, utána pedig elnyúltunk a napon, a Vágóhíd tövében és elaludtunk. Így talált ránk Toma Gyuri, költögetni kezdett bennünket, fűszállal piszkálta az orrunkat, de hogy erre sem ébredtünk fel, egy vékony kis pálcikát dugott Virág Péter jobb fülébe, és átszúrta a dobhártyáját. Szegény Virág Péter egyből felugrott, keservesen üvöltött, többször körbefutotta a Vágóhidat. Hodonicki Oszkár meg én akkor véresre vertük Toma Gyurit, soha többet nem mert a Vágóhíd közelébe jönni, de Virág Péteren az már nem segített. Megsüketült a jobb fülére, ettől kezdve billentette folyton jobb oldalra a fejét, és nagyon csöndes gyerek lett, halkabban kezdett beszélni, mint azelőtt, sőt mintha még a mozgása is lelassult volna.

Most is lassan jön felém, amikor felismer, elmosolyodik. Odafutok hozzá, boldogan rázogatom a kezét. Ő végignéz rajtam, és halkan azt mondja:

– Tele vagy koldustetűvel.

Valóban, a nadrágomat elborítják az apró bogáncsok, zavartan szedegetem őket.

– A régi Vágóhíd helyén jártam – mondom.

– Évekkel ezelőtt lebontották már – mondja szemrehányóan Virág Péter. – Kicsit későn jöttél.

– Tudom – mondom, és dühösen szedegetem nadrágomról a koldustetűket. – Tudtam, hogy lebontották, de azért gondoltam, hátha találok még belőle valamit. Visszavágytam a régi helyekre.

– Elég sokáig kibírtad a régi helyek nélkül.

Felegyenesedek, a bogáncsokat ráérek később is leszedegetni. Legalább egy óráig kell majd tisztogatnom a nadrágomat.

– Most eljöttem – mondom.

– Persze – mosolyog Virág Péter, aztán megkérdezi: – Találtál valamit?

– Csak egy betonkockát.

– Mi van rajta?

– Kárókatona feje.

– Persze – bólogat félrebillentett fejjel Virág Péter. – Mi más lehetne, mint kárókatona.

Elhallgat, kíváncsian nézegetjük egymást, kicsit mindketten zavarban vagyunk. Az egyenruhájára mutatok.

– Te vagy most a vadőr?

– Igen – mondja. – Én vigyázok most a madarakra. De remélem, már nem sokáig.

– Nem szereted a munkád?

Vállat von.

– Van, aki jobban szereti. Én nem ragaszkodom hozzá túlságosan.

– Sajnálom a régi Vágóhidat – mondom.

Virág Péter a háta mögé mutat.

– A Gergián-torony még áll.

– Oda indultam – mondom.

– Persze – vigyorog gúnyosan. – Visszavágytál a régi helyekre.

– Elkísérsz?

– Elkísérlek.

Elindulunk a nádas mellett, menet közben magyarázom neki:

– Tényleg nagyon megkívántam a régi helyeket. Mindent meg akarok nézni. A Gergián-tornyot, a Gergián-tanyát, a tőzegbányát, a kárókatonák telepét… Megvan még a kárókatona-telep?

– Megvan.

– Valóban? – kérdezem fellelkesülve, de Virág Péter gyorsan lehűt.

– Szürkegémek foglalták el a fészkeiket.

– Ó! A kárókatonák még nem jöttek vissza?

– Nem – mondja szomorúan Virág Péter. – A kárókatonák még nem jöttek vissza.

– Azóta?

– Azóta.

– Talán már sohasem jönnek vissza – mondom elkeseredetten.

– Pedig hogy szerettük a kárókatonákat.

– Burai J. azt mondja, hogy ő majd visszahozza őket.

Hirtelen megállok, megragadom Virág Péter vállát.

– Burai J.?

– Persze – mondja Virág Péter. – Burai J. gyakran kijár ide. Megvásárolta a Gergián-tanyát. A torony is az övé. Remélem, hamarosan ő lesz már a vadőr.

– Burai J.? – kérdezem ismét fellelkesülve. – Burai J. lesz a vadőr? És megígérte, hogy visszahozza a kárókatonákat?

– Megígérte – mondja Virág Péter. – De én nem nagyon hiszek benne. Lehetetlen már azokat visszacsalogatni.

– Ha Burai J. megígérte…

– Igaz – mondja elgondolkozva Virág Péter. – Burai J., ha nagyon akarja, talán még visszahozhatja őket…

I.

Burai J.-vel a mozi előtt találkoztunk először. Emlékszem, az Éhes ingovány című filmet adták, színes kalandfilm volt, még a délutáni előadásokra is csak nagy tülekedéssel lehetett jegyet kapni. Mi is – Virág Péter, Hodonicki Oszkár, Bognár Aranka és én – vagy másfél órával az előadás kezdete előtt már a mozi előcsarnokában izzadtunk, váltottuk egymást a pénztár előtti sorban, elszántan tolakodtunk, hiszen mindenki azt mondta, hogy remek film az Éhes ingovány, feltétlenül meg kell nézni. Végül, a keserves sorban állás után nagy nehezen kaptunk is jegyet. Azután kimentünk a mozi elé levegőt szippantani, és akkor találkoztunk először Burai J.-vel.

Amint kiléptünk az utcára, észrevettük, hogy a mozi sarkánál három magunkforma fiú egy negyediket nyomorgat. Ez a negyedik volt Burai J. Amazok hárman a falhoz szorították, vigyorogva álltak előtte, mellbe bökdösték, és megpróbálták felütni az orrát. Burai J. prüszkölt, mint a sarokba szorított macska, néha dühösen feléjük csapott, ilyenkor amazok röhögve hátraléptek, aztán megint folytatták a nyomorgatást.

Lassan közelebb mentünk, nem mintha bele akartunk volna avatkozni a dologba, senkit sem ismertünk közülük, akkor még Burai J.-t sem, csak éppen közelebb mentünk, hogy jobban lássuk, mi történik.

– Nézzétek, hogy be van rezelve – mondta valamelyik a három közül. Ennél egy nádpálca volt, azzal hadonászott Burai J. orra előtt, és nagyokat röhögött. – Most aztán berezeltél, mi?

Burai J. inkább dühösnek látszott, mint ijedtnek, szeme furcsán csillogott, mondom, olyan volt, mint egy sarokba szorított macska. Egyszer csak előrekapott, kirántotta annak a röhögő fiúnak a kezéből a nádpálcát, és a térdén kettétörte. Most már amazok is feldühödtek, nem nevettek tovább, fenyegetően vicsorogtak, és azt hiszem, megverték volna Burai J.-t, de akkor meglátták, hogy mi ott állunk a hátuk mögött, összenéztek, még mindig fenyegetően vicsorogtak, de látszott rajtuk, hogy elmúlt a verekedhetnékjük; nyilván attól tartottak, hogy ha még sokáig ágálnak ott, mi is közbelépünk. Nekünk persze eszünkbe sem jutott ilyesmi, nem volt semmi közünk az egészhez, de ők ezt nem tudhatták, azt hiszem, főleg a jámbor Virág Pétertől tartottak, akinek akkor már át volt szúrva a jobb füle, kissé folyton félrebillentette a fejét, és ettől valahogy fenyegető kinézése volt. Elég az hozzá, hogy azok hárman csakhamar elkotródtak onnan. Igaz, visszakiabáltak Burai J.-nek, hogy majd találkoznak még, de ezt senki sem vette komolyan.

– Túl közel jöttünk – mondta kicsit csalódottan Hodonicki Oszkár. – Ha nem jövünk ilyen közel, láthattunk volna egy jó verekedést. De túl közel jöttünk, és megijesztettük őket.

– Jobb így – mondta Bognár Aranka. – Hárman voltak egy ellen.

– Az ő dolguk – mondta rosszkedvűen Hodonicki Oszkár. – Nem kellett volna ilyen közel jönnünk.

– Senki sem hívott benneteket – mondta ekkor Burai J. Még mindig a fal mellett állt, ellenségesen nézett bennünket, és a szája szélét rágta.

– Te hallgass – torkolta le Hodonicki Oszkár. – Megmentettük a bőrödet.

– Senki sem kért rá benneteket – prüszkölt Burai J.

– Rettentően be voltál rezelve – mondta gúnyosan Hodonicki Oszkár.

Burai J. a száját rágta, alaposan megbámult bennünket, külön-külön mind a négyünket, aztán megvetően legyintett:

– Azok is csak akkor hencegnek, ha sokan vannak. Ha valamelyiket elkapom egymagában, akkor bezzeg nyüszít, mint a kutya.

– Verekedtél már velük? – kérdeztem.

– Megvertem már néhányszor mindegyiket – mondta. – Olyankor bezzeg nyüszítenek, mint a kutyák. De most megtudták, hogy mindennap moziba járok, és eljöttek ide hencegni.

– Mindennap moziba jársz? – kérdezte Aranka.

– Amióta az Éhes ingoványt adják – mondta Burai J. – Ma fogom megnézni negyedszer.

– Jó film, mi? – kérdezte Virág Péter.

– Pocsék film – mondta Burai J. – A vége azonban nagyon érdekes, emiatt nézem meg mindennap. Egyébként pocsék film.

– Már hogy lenne pocsék film – támadt rá Virág Péter. – Mindenki dicséri.

– Majd meglátjátok, hogy pocsék film – mondta Burai J. – Majd mindjárt meglátjátok.

Csöngettek. Bementünk a moziba, Burai J. valahol lemaradt tőlünk. Mellesleg neki volt igaza, az Éhes ingovány tényleg nem ért semmit. Erre már tíz perc múlva rájöttem. A film egy kutatócsoport viszontagságairól szólt. Kis hajón utazott az expedíció egy széles folyón: bepöfögtek mélyen az őserdőbe, ahol különféle méréseket végeztek, és különféle dolgok történtek velük. Egy jóságos öreg tudós vezette az expedíciót, szép szakálla volt az öregnek, és volt két ifjú segítőtársa is, szintén tudósok, az egyik egy szőke hajú, nyíltszívű fickó, akit mindenki csak Bobnak nevezett, és egy másik, akit Harrisnek hívtak, és akiről már öt kilométerről lerítt, hogy sötét gazember. Eddig még rendben lett volna minden, de az öreg tudósnak volt egy Patricia nevű lánya is, aki kétpercenként váltogatta ruháit, szebbnél szebb ruhákba öltözött ott a dzsungel közepén, ezenkívül hárompercenként sikoltozott, mert folyton megijedt valamitől, közben úgy tett, mintha nem venné észre, hogy a nyíltszívű Bob és a sötét lelkű Harris egyaránt szerelmes belé. Már a legelején tudtam, hogy itt minden Patricia körül forog majd, márpedig az olyan kalandfilm, amelyben minden egy nő körül forog, fabatkát sem ér. Voltak ugyan mások is azon a hajón, néhány tengerész, aztán egy csomó bennszülött, de ezekről mindjárt látszott, hogy nem sok beleszólásuk lesz az ügyek alakulásába. El is pusztultak majdnem mindahányan, ki vízbe fulladt, kit kígyó mart meg, legtöbbjüket pedig a Harris nevű pofa takarította el alattomosan és titokban, miközben minduntalan Bobra próbálta kenni a disznóságokat. Fárasztó trükkjei voltak ennek a Harrisnek, kilyukasztotta a hajó oldalát, vízbe dobta az élelmet, elrejtette a gyógyszereket, sóvárogva bámulta a sikoltozó Patriciát, és végül még a jólelkű öreg tudóst is el akarta tenni láb alól, de ezt Bob az utolsó pillanatban megakadályozta. Ekkor Harris elpucolt az őserdőbe, a hajón csak az öreg tudós maradt lányával meg leendő vejével, Bobbal, és velük volt még az utolsó szál bennszülött szolga, aki hihetetlenül tisztességes és hűséges bennszülött volt. Reméltem, hogy itt vége lesz a filmnek, de akkor Patricia ismét sikoltozni kezdett, Harris ugyanis visszatért egy rakás rosszindulatú bennszülöttel, akik éktelenül ordítoztak, és lándzsájukat rázták a fejük felett. Bob lepuskázott vagy ötvenet közülük, de még mindig maradt legalább kétszáz, már a hajó oldalát döngették, menekülni kellett. És menekült a négy üldözött, futottak az őserdőbe, egyszer csak egy ingoványhoz értek, ahol megtorpantak. Nem sokáig álldogálhattak, a rosszindulatú bennszülöttek úgyszólván a fülükbe lihegtek már, akkor a hűséges bennszülött nekivágott az ingoványnak, térdig érő sárban, de biztonságosan vezette gazdáit. A rosszindulatú bennszülöttek Harrissel az élen természetesen ész nélkül utánuk rohantak. És szép lassan elkezdtek süllyedni. Mert feneketlenül mély volt az ingovány, menthetetlenül elnyelte azt, aki nem ismerte a járást. Így hát odavesztek az üldözők, csak Harris parafakalapja úszott a mocsár tetején. Az öreg tudós és a többiek ezután békében és boldogan hazatértek.

Vacak film volt, Virág Péternek sem tetszett, Arankának viszont nagyon tetszett a szép ruhák miatt, és Hodonicki Oszkárnak is tetszett valamennyire az óriáskígyók miatt. Hangosan vitatkozva mentünk ki a moziból, még az utcán is vitatkoztunk, amikor megszólalt mögöttünk Burai J.:

– És a vége? Mit szóltok a végéhez?

Nem álltunk meg, menet közben válaszoltam Burai J.-nek:

– Vacak az egész. Igazad volt.

– De a vége – erősködött Burai J., s most már csatlakozott hozzánk.

– A vége sem ér semmit. Már a legelején tudtam, hogy a végén összeházasodnak.

– Nem arra gondoltam – mondta Burai J. – Az ingoványra gondoltam. Láttátok, hogy elnyelte azokat a pofákat?

– Láttuk. Sejtettem, hogy ez fog történni, ezért Éhes ingovány a film címe.

– Minden ingoványban van egy láthatatlan út – mondta majdnem álmodozva Burai J. – Ez az út általában egy száraz dombra vezet, láthattátok. Ezt az utat kell megtalálni, akkor az ember biztonságosan eljut arra a száraz dombra; elmegy oda, amikor akar, és addig marad, ameddig akar. Senki sem férkőzhet a közelébe, senki sem háborgathatja. Képzeljétek el!

Nem szóltunk rá semmit, nem nagyon érdekelt bennünket az ingovány meg a láthatatlan út. Burai J. csalódottan lépkedett mellettünk, aztán mintha kezdett volna lemaradni. De akkor Virág Péter azt mondta:

– A nádasban egyszer derékig süllyedtem az iszapba. Járkáltam ott, és egyszer csak derékig süllyedtem az iszapba. Alig tudtam kikecmeregni. Azóta sem megyek arra a helyre.

Burai J. a következő pillanatban ismét közöttünk termett, és szinte fülébe ordította Virág Péternek:

– Hol?! Hol volt ez?!

– A tőzegbányánál – mondta Virág Péter.

– Milyen tőzegbányánál?

– A tőzegbányánál.

– Nem tudod, hol van a tőzegbánya? – kérdeztem.

– Nem.

– Tudod, hol van a régi Vágóhíd?

– Nem tudom – mondta idegesen Burai J.

– Tudod, hol van a Koplaló? – kérdeztem bosszúsan.

– Tudom – hadarta. – Nem jártam még ott, de tudom, hogy hol van.

– Nos, ott, ahol a Koplaló leereszkedik a folyóig, ott van a Vágóhíd. Ha onnan elindulsz a folyó mellett, akkor eljutsz a tőzegbányáig. Olyan, mint egy tó, mintha hasa volna a folyónak. Ott valamikor tőzeget bányásztak, de most már olyan, mint egy tó, a szélét benőtte a nád, és tele van vízimadarakkal.