Holnap

Hogyan őrizzük meg lelki egészségünket a gyorsan változó jövőben?

13 trendkutató és 13 pszichológus
párbeszéde a jövőről

Szerkesztette
Kapitány-Fövény Máté

Holnap – Hogyan őrizzük meg lelki egészségünket a gyorsan változó jövőben? – 13 trendkutató és 13 pszichológus párbeszéde a jövőről
Szerkesztette: Kapitány-Fövény Máté

© Antal Emese, Bokor László, Bukovenszki Emőke, Csigó Katalin, Dúll Andrea, Élő József, Faludi Julianna, Gyarmathy Éva, Hajdú József, Hevesi Krisztina, Jáki Zsuzsanna, Jordán Ferenc, Kapitány-Fövény Máté, Kőváry Zoltán, Lénárd Sándor, Lukács Liza, Mészáros Nóra, Molnos Zselyke, Pavluska Valéria, Pikó Bettina, Pogátsa Zoltán, Rab Árpád, Rékassy Balázs, Rosta Gergely, Sik Domonkos, Tari Annamária, Törőcsik Mária, 2023

Szerkesztő: Tiszóczi Tamás

Borító és illusztrációk: Lobotworks
Fotók: Shutterstock, Discord – Midjourney

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Tanács Eszter
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 416 1

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó − Jövőbe futó utak (Kapitány-Fövény Máté)

I. Bevezetés: Információs társadalom

Ember a digitális rengetegben – Quo vadis, eszközhasználó faj? (Rab Árpád)

Rohanás a gyors jövőbe – És mi lesz a személyiséggel? (Tari Annamária)

II. Ökoszisztéma

A játék neve: bioszféra – A táblát felborítja: az ember (Jordán Ferenc)

Újraegyesülés – Sokkal több közünk van a természethez, mint gondoljuk (Molnos Zselyke)

III. Világgazdaság és politika

Mozgásban a világ – A politikai gazdaságtan nagy trendjei (Pogátsa Zoltán)

Az identitás iszkolása – Társadalmi folyamatok egy pszichoanalitikus szemüvegén át (Bokor László)

IV. Oktatás

Padból az életbe – Iskola a falakon túl (Lénárd Sándor)

A tudás fellegvárának átépítése – Kinek és mire kellenek az iskolák? (Gyarmathy Éva)

V. Munka

Munka újragondolva – Lehetséges-e együttműködés ember és gép között? (Hajdú József)

Másként, máskor, máshol – Ember a munka változó világában (Mészáros Nóra)

VI. Fogyasztás

Változó fogyasztás – Döntéseink a vágy, a lelkiismeret és a valóság feszültségében (Törőcsik Mária)

Venni vagy nem venni – Túlléphetünk-e a túlfogyasztáson? (Pikó Bettina)

VII. Kultúra

Menjünk, kattintsunk, hagyjuk ki? – A kultúrafogyasztás irányai (Pavluska Valéria)

Jobb közérzet a kultúrában – Hogyan járulhat hozzá a kulturális élmény önmagunk felfedezéséhez? (Kőváry Zoltán)

VIII. Egészség

Testmozgás és génterápia receptre – A nyolcmilliárd önsegítő világa? (Rékassy Balázs)

Az önmagáról gondoskodó ember – Mentális egészség az automatizált ellátások korában (Csigó Katalin)

IX. Terek

Átjárható terek – Ember a virtualitás folyosóin (Élő József)

Változó terek, emberi léptékek – A személy-környezet kölcsönhatás változásai (Bukovenszki Emőke – Dúll Andrea)

X. Spiritualitás

Kifürkészhetetlen utak? – Üresen kongó templomok kontra vallási reneszánsz (Rosta Gergely)

Vallás és spiritualitás – Ami változik és ami változatlan (Jáki Zsuzsanna)

XI. Táplálkozás

Életünk a tányérban – Táplálkozásunk új fejezetei? (Antal Emese)

Szemléletváltás az életmódváltásban – Az evés pszichológiája (Lukács Liza)

XII. Szexualitás

A szívtől a testig – Kapszulába zárt intimitás (Faludi Julianna)

Szerelem, szex és robotok – Az örömszerzés útjain (Hevesi Krisztina)

XIII. Emberi kapcsolatok

A törékeny én társat keres – Az emberi kapcsolatok átalakulása (Sik Domonkos)

Hiánytól hajtva – Emberpótlékok nyomában (Kapitány-Fövény Máté)

Utószó (Kapitány-Fövény Máté)

Köszönetnyilvánítás

A kötet szerzői

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Előszó
Jövőbe futó utak Kapitány-Fövény Máté

Mesterséges intelligencia, génszerkesztés, szextech, digitális és adaptív oktatás, e-egészségügy, ökoszorongás, flexitáriánus étrend, Ipar 4.0, metaverzum. Sokak számára még mindig idegenül csengő szavak, holott évek óta hallani őket. A sebesség, amellyel világunk változik, exponenciálisan növekszik. Nem új keletű megállapítás ez: Raymond Kurzweil amerikai feltaláló, író 2001-ben leírta e folyamatot, amikor meghatározta az általa gyorsuló eredmények törvényének nevezett jelenséget.1 Kurzweil fontos megállapítása, hogy az emberi történelem legjelentősebb eseményei, melyek gyökeresen új irányt jelöltek ki fajunk számára, időben mind közelebb kerültek egymáshoz. A fejlődés tehát nem lineáris tempóval halad, a múltban megtapasztalt változásokhoz képest az eljövendő nagy változások mindig egyre gyorsabban következnek be. Vagy ahogyan maga Kurzweil fogalmazott a 21. század küszöbén, „nem 100 évnyi fejlődést fogunk megtapasztalni a 21. században […] a jelen mércéje szerint sokkal inkább 20 000 évnyi fejlődés vár ránk”.2

Ám nem Kurzweil volt az első, aki a változások exponenciális felgyorsulását felismerte. Gordon E. Moore, az Intel vállalat egyik alapító tagja már 1965-ben felhívta a figyelmet arra, hogy az egyes műszaki termékek integrált áramköreiben az összetevők száma nagyjából kétévente megduplázódik, ezáltal lehetővé válik, hogy az üzletekben a társadalom széles rétegei számára is elérhető technológiai eszközök teljesítménye és kapacitása rövid időn belül ugrásszerűen bővüljön (ezt nevezzük Moore törvényének).3 Hasonlóan gyorsuló fejlődés érhető tetten számos más területen. A Nature tudományos folyóirat szakújságírója, Declan Butler néhány éve összegyűjtötte azokat a jelentősebb tudományágakat, amelyek éppen ilyen exponenciális kaptatón haladnak egyre drasztikusabb áttörések felé.4 Olyan áttörésekhez, melyek újra és újra átszabják világunk arculatát. Ilyen terület például a robotika, a genetika, az információs és kommunikációs technológia vagy éppen a 3D-nyomtatás.

Ám minél több változás, fejlődés következik be minél kevesebb idő leforgása alatt, az emberiség annál kevésbé tud mindezzel lépést tartani. Egyfelől azért, mert a népesség ismeretrendszere (pontosabban az a tudás, amelyben egy-egy ember a neki szentelt életidő alatt képes elmélyülni) fokozatosan és szükségszerűen specializálódik, vagyis szépen lassan szó szerint lehetetlenné válik, hogy egyénenként a maga teljességében ismerjük meg az emberiség kollektív tapasztalatanyagát. Másfelől azért, mert az ember a fejlődést jellemzően a kényelem elérésének szolgálatába állítja, olyan automatizmusokat hozva létre, amelyek fokról fokra átveszik teendőink nagyját, ekképpen pedig annak felelősségét is, hogy egy adott folyamatnak nemcsak irányítói, de ismerői is legyünk. A kényelemért azonban nagy árat fizethetünk, és az ezzel kapcsolatos félelem bizony szintén nem napjainkban jelent meg. Edward Morgan Forster angol író (akit tizenhatszor jelöltek irodalmi Nobel-díjra, és több művét meg is filmesítették) 1909-ben jelentette meg tudományos-fantasztikus munkáját, The Machine Stops (A gép megáll) címmel.5 A kisregény helyenként döbbenetesen pontos képet fest mai világunkról. A történetben egy titokzatos Gép irányít mindent, az ételtartalékok elosztásától kezdve az információs technológiákig. Az emberiség teljességgel ki van szolgáltatva a Gépnek, és amikor a masina leáll, a társadalom összeomlik. Éppen ettől, vagyis a gépek, algoritmusok szimbolikus hatalomátvételétől retteg az emberiség egy része ma is. Mint ahogy rettegünk (de legalábbis szorongunk) attól, hogy a haditechnológia vagy az orvostudomány lenyűgöző eszközei vajon mikor kerülnek rossz kezekbe,6 még akkor is, ha – miként Rutger Bregman történész érvel – az embert alapvetően jó, de legalábbis általa jónak vélt célok vezérlik.7 Félünk, mégsem lassítunk. Mintha az elkerülhetetlen ütközést akarnánk közelebb hozni azzal, hogy erősebben tapossuk a gázpedált. De miért? Miért száguldunk ilyen megállíthatatlanul a fal felé?

Eljutottunk könyvünk egyik lényegi mondandójához. Erre a kérdésre ugyanis a legtömörebb válasz: mert ilyen az emberi lélek természete. Az ember, amióta felhagyott a vándorló életmóddal és letelepedett, céljai tekintetében és időhöz való viszonyában alapvetően megváltozott. Míg addig sokkal jobban ki volt szolgáltatva a természetnek, és létének ritmusát az évszakok körforgása határozta meg (vagyis egyes feltételezések szerint az időt is körkörösnek érzékelte), a letelepedéssel járó termelés (már nem csak azt szedte vagy vadászta le, amit a természet felkínált, az ember ültetni kezdett, állatot tartott, és immár saját földjein gazdálkodott) és felhalmozás lehetővé tette számára, hogy a következő generációk sorsát is meghatározza (a korábban körkörössé tekeredett idő ezzel együtt lineárissá nyúlt).8Mámorító ígéretekkel bontakozott ki előtte a jövő és az állandó fejlődés eszménye. Ez a fejlődési vágy pedig évezredeken keresztül arra ösztönözte, hogy mindig az új felé haladjon. A világ azonban, legyen bármilyen hatalmas, bizonyos értelemben véges. Az ember idővel többé-kevésbé megismerte bolygóját, megismerte a világegyetem egy szeletét, megismerte a sejtek és atomok parányi univerzumát, a DNS-spirált és a maghasadást. Csillapíthatatlan sóvárgása a megismerés mellett így mindinkább a teremtés irányába hajtotta. Mikor a fizikai teret már szűkösnek kezdte érezni (egyes területeken a túlnépesedés következtében akár a szó szoros értelmében is), digitális világokat kezdett alkotni. A Second Life vagy újabban a Facebook (most Meta) által is fejlesztett metaverzum csak egy következő lépés afelé, hogy életterünk látszólag tovább szélesedjen, valójában azonban a négy fal közé szoruljunk. A fejlődés túlfutáshoz vezetett. Az egyre csak szaladó ember végül lehagyta önmagát.

Részben ezért élünk bizonytalan jelenben. Az internetnek köszönhetően szinte bármilyen információhoz hozzáférhetünk, mégis egyre kevésbé értjük a világot. Az emberiség mintha a megfelelő fogódzók hiányában egyre inkább a jövőt kémlelné. De ez talán így sem pontos. A világ ugyanis olyan gyorsan változik körülöttünk, hogy jelenünk bizonyos értelemben meg is szűnt. Mondhatnánk úgy is, hogy egy ideje már a jövőben élünk. Az ember pedig próbál két lépéssel előre gondolkodni, hátha így időt nyer. Temérdek tanulmány, ismeretterjesztő könyv, podcast és vlog foglalkozik a jövő lehetséges forgatókönyveivel. E felvázolt forgatókönyvek azonban rendre fajunk túlélési esélyeit, az egyes technológiai újítások morális, etikai vonzatait elemzik. Jóval kevesebb szó esik arról, hogy a változások vajon milyen lélektani hatásokkal járnak majd. Hogy miként fog alkalmazkodni az ember a jövő kihívásaihoz. Egyáltalán: milyen lesz az ember tíz vagy húsz év múlva? Milyen készségekre lesz szükségük a most felnövő vagy a jövő évtizedekben megszülető generációknak? Mire kell felkészíteni gyermekeinket a nevelés vagy az oktatás szintjén? Hogyan módosulnak emberi kapcsolataink? Milyen fizikai és virtuális terekben mozgunk, mit eszünk, és hogyan táplálkozunk, miként fest majd a szexuális életünk, a fogyasztói magatartásunk, hogyan változik a munka világa, milyen módon formálódik az egészségügy, a spiritualitás, a kommunikáció? Hogyan alakul bolygónk ökoszisztémája, és a minket körülvevő természetes környezet változásai vajon milyen nyomot hagynak bennünk? Miként reagál az ezernyi kihívásra az emberi agy? Vajon lenyűgözően plasztikus idegrendszerünk bármihez képes alkalmazkodni? És ez korántsem az összes kérdés.

E könyv némileg rendhagyó felépítésű, mégpedig elsődleges célkitűzése miatt. Célja ugyanis, hogy a rendelkezésre álló tudásunk alapján minél pontosabban vázolja fel az emberi lét talán legfontosabb területeinek jövőjét, illetve az ezekre adott legvalószínűbb lélektani válaszokat. Éppen ezért minden téma esetén első lépésként egy trendkutatót (vagy a terület fejlődési trendjeit ismerő szakembert) kértünk fel a kiinduló fejezet megírására, majd az adott kérdéskör szakértő pszichológusát hívtuk meg, hogy reflektáljon az így felvázolt jövőképre. Ezáltal kialakulhatott egy olyan párbeszéd, amilyen a többszerzős szerkesztett kötetekben jellemzően nem jön létre. Ez már önmagában is izgalmas vállalkozás, hiszen egymástól eltérő (és egymással közvetlenül csak ritkán érintkező) tudományterületeket a lehető legszervesebb módon, a párbeszéd segítségével kapcsol össze. De ez a könyv, reményeink szerint, talán ennél is többre képes. Segíthet felkészülni az elkövetkezendő évtizedekre, felhívva a figyelmet azokra a pszichés tényezőkre, amelyeket mindenképpen szem előtt kellene tartanunk, ha valóban élhető jövőt akarunk teremteni fajunk számára (minden reflexió végén olvashatunk a holnap emberének szánt 10 útravalót, így a könyv végére érve összesen 130 gyakorlati tanácsot kapunk). Bízunk abban, hogy a könyvben olvasható megállapítások ugyanúgy eljutnak optimistákhoz és pesszimistákhoz (már ami az emberiség jövőjét illeti), szülőkhöz és hamarosan felnőtté válókhoz, munkavállalókhoz és diákokhoz, vegánokhoz és húsevőkhöz, vallásosakhoz és ateistákhoz… Hiszen a könyvben leírt változások mindannyiunkat érintenek.

A jövőt illetően a könyv tíz-húsz év távlatában gondolkodik. Ez még belátható távolságnak tűnik, ettől függetlenül könnyen lehet, hogy a most megfogalmazott jövőképek pontatlannak bizonyulnak. Tegyük fel, hogy Kurzweilnek igaza van, és a következő 100 év alatt mostani mércénkkel nézve közel 20 000 évnyi változás vár ránk. Ebben az esetben tíz-húsz év alatt is felfoghatatlan ugrásokban fejlődik majd tovább az emberiség.

Annyi bizonyos, hogy az ember szalad tovább. De éppen itt az ideje, hogy lelassítson, körülnézzen, és kicsit utolérje – önmagát. Itt az ideje, hogy tisztábban lássa a jövőbe futó utakat.

Ha egyvalamit kellene kiemelnünk, ami közös nevező lehet a jövőbeli változásokat illetően, az kétségkívül a digitalizáció lenne. A digitalizáció – hiába támadják sokan, egyébként számos szempontból joggal – szükségszerű társadalmi/technológiai válasz a túlnépesedésre és a gazdaság túlfutására: ekkora embertömeg szükségleteit nehéz volna másként kielégíteni. Lehetne küzdeni a technológiai fejlődés ellen, lehetne posztmodern ludditaként gépeket rombolni, mint ahogyan azt is fel lehet ismerni, hogy a digitalizáció ezernyi lehetőséget rejt magában. Az oktatás, a munka, az egészségügy, a gazdaság, az emberi kapcsolattartás (és így tovább) terén. Éppen ezért kötetünk bevezetője általánosságban foglalkozik a digitalizációval, illetve annak pszichés hatásaival.

I. Bevezetés:
Információs társadalom

Ember a digitális rengetegben – Quo vadis, eszközhasználó faj? Rab Árpád

Az elmúlt két évtizedben folyamatosan a digitális kultúra (lásd lentebb) társadalmi hatásait vizsgáltam. Mindennap ezt kutatom, ebben gondolkodom, ebben élek, a hétköznapi csodák szürkeségéből mégis ki tudok emelni fényes pillanatokat, amelyek egy-egy adott időszakot összegeztek számomra, és amelyek átélése során éreztem, hogy nagyon megváltozott a világ, a világom. Nem tudom elfelejteni, amikor először cseteltem, még grafikus felület nélkül, és arra gondoltam, hogy akivel beszélek, sok száz kilométerre van tőlem, és látom, ahogy most ír. Emlékszem, amikor először terveztem meg úgy egy koncertre utazást, hogy előtte böngészőben végignéztem egy ismeretlen, távoli város utcáit, mikor merre kanyarodom, mit látok majd, amikor sétálok – a jegyet akkor még fizikailag vettem. Ezek évtizedes élmények, de a közelmúltban is voltak hasonló fényes pillanataim, amikor először futott le egy féléves tantárgy úgy, hogy én csak meséltem a hallgatóknak, a tesztek, az értékelés, a jegyzetek, a jegytáblázat, a tájékoztatás automatizálva futott. Nemrégiben pedig egy robottal beszélgettem, és olyan intenzitással követett, nézett a szemembe, hogy az egyszerre volt felemelő és megzavaró. Két évtizede folyamatosan a digitális kultúra társadalmi hatásait vizsgálom – és sosem tudom megunni.

Hullámok

Rendkívül izgalmas időket élünk, döbbenetes sebességű és mélységű események, lehetőségek, kihívások zajlanak egyéni és társadalmi szinten is. Sosem volt még ennyi lehetőségünk, ennyi eszközünk, és sosem álltunk ekkora kihívások előtt, mint most. Gondoljunk akár a fenntartható fejlődésre, életszínvonalunk megtartására vagy a transzhumanizmus (vagyis az emberben rejlő szellemi és fizikai potenciál maximalizálása a technológia által) mindennapjainkat formáló erejére. Megvan az eszköztárunk a kihívások megoldására, de ez nem azt jelenti, hogy megnyugodhatunk, mindössze annyit, hogy el tudjuk végezni a munkát. Ehhez – mert ebbe az irányba tartunk – az emberi és a mesterséges intelligenciát kell ötvöznünk.

A digitális kultúra nem(csak) egy üzleti modell vagy egy múló divat, hanem egy hosszú fejlődési folyamat fontos lépése, melynek igazán mélyreható változásai még előttünk állnak. A digitális kultúra minden digitális módon létrejött kulturális termék összessége, vagyis minden kód, kép, vers, játék, program, szolgáltatás, mesterséges intelligencia (MI [artificial intelligence, AI]), minden, ami digitális térben jött létre. A kezdetekben a hagyományos kultúrából származott (digitalizáltuk eddigi értékeinket, például a verseket, könyveket, képeket), mára pedig nincs is olyan része a hagyományos kultúrának, ahol kisebb-nagyobb mértékben ne játszana szerepet egy más síkon létrejött, más szabályok szerint működő kultúra (ezt részletesebben majd a kultúrahasználattal foglalkozó fejezet tárgyalja). Nem választási lehetőség, hanem (legalábbis jelenlegi hozzáállásunk szerint) alapvető túlélési stratégia, ami lehetővé teszi azt, hogy az emberiség sikerrel válaszoljon az előtte álló kihívásokra. Igen, a kultúra az emberiség túlélési stratégiája. Mint faj, a technológiai evolúció segítségével jól vizsgázunk, ötezer éves, dokumentált történetünket tekintve ez a legerőszakmentesebb százada az emberiségnek. Az elmúlt kétszáz évben megdupláztuk, sőt, lassan megtriplázzuk biológiailag eredetileg kódolt életidőnket, az 1880-as évek életminőség-növelő technológiáinak (és a fogyasztói társadalom kialakulásának) köszönhetően 250-szeresére nőtt a gazdaságunk. Tovább élünk, egészségesebben, tisztábban; a Földön a mélyszegénységet sikerült leszorítani 84%-ról 14%-ra 150 év alatt (1880 és 2018 között). Annak eredményeképpen, hogy egyre kevesebb ember tudja megtermelni az élelmiszert egyre több embernek, a történelme során javarészt vidéki Föld elvárosiasodott: ma már az emberiség fele lakik városokban, 2050-re várhatóan a kétharmada fog. A városok gazdaságunk, kulturális életünk, innovációink gyújtópontjai. A faj sikere a lélekszám gyarapodását is hozta, jelenleg 8 milliárd ember él a Földön, naponta mintegy 150 000 fővel vagyunk többen. Elérkeztünk a Bőség Földjére, és kissé határozatlanul nézünk körbe: az utóbbi évszázadok megszokott társadalmi, gazdasági, szabályozási, kommunikációs rendszerei gyökeresen átalakulnak.1

Az emberiség ezeket a sikereket az erőforrások nagymértékű pazarlásával érte el. Tiszta ivóvízzel húzzuk le a WC-t, az autómotorok energiáinak csak egy része fordítódik a jármű meghajtására, kevéssé hatékony gépeket használunk, a megtermelt élelmiszerek jelentős részét elvesztegetjük. A megfelelő erőforrás felhasználása a megfelelő mértékben, a megfelelő helyen korunk legnagyobb kihívása.

Ahhoz, hogy eredményesen megőrizhessük életszínvonalunkat, tudatos fejlesztésre, viselkedésre, illetve a széles tömegek együttműködésére van szükség. Az utóbbihoz pedig bizalom kell, ráadásul egyre inkább városiasodó környezetben, ahol a félelem az idegenektől éppen ezt a bizalmat bontja le. A digitális kultúra, az okostelefonok, szeretetgépeink (az elektronikus kereskedelmi szolgáltatások többsége kényelmi, szeretetteli környezetet hoz létre számunkra, éppen azért, hogy többet használjuk őket – a közösségi médiában már nincs nemtetszik-gomb, csak tetszik, azokat a véleményeket, embereket látjuk, akik pozitívan viszonyulnak hozzánk, és így tovább) és kényelmi szolgáltatásaink pontosan ezt a bizalmat hivatottak megteremteni. Az, hogy ezek az eszközök ilyen gyorsan, nemtől, kortól, vallástól, földrajzi helyzettől függetlenül ilyen mérvű igényt generáltak, nem véletlen. A digitális kultúra ősi vágyainkat valósította meg. Segítségével technológiai úton – és nem szellemi tökéletesedéssel, hosszú évek tanulásával, de – elértük azt, hogy látszólag mindent tudhatunk, a világ összes nyelvén beszélhetünk, nem tévedünk el, ha idegen helyre vet az élet, tudunk olyanokkal „élő” kapcsolatot tartani, akik nincsenek is a közelünkben, idegenekkel működünk együtt, ráadásul az automatizáció segítségével akár nagyon rövid időtartamú együttműködések sem igényelnek különösebb szervezést. Egy idegen hazavisz minket az autójával, vagy kölcsönkapjuk a fűnyírót: a sharing economy, vagyis a megosztáson alapuló gazdaság (melynek több formája van, ilyenek például az autómegosztó vagy lakásmegosztó szolgáltatások), illetve a szívességbank (ilyenkor valamilyen tárgyat vagy szolgáltatást adunk cserébe egy tárgyért vagy szolgáltatásért, például lenyírom a füvet, ha tanítasz angolul, vagy sokszor segítek valakinek egy csoportban, cserébe pontokat, kedvezményt kapok) működési modellek hatása drasztikus mértékben növekszik. Mindez az előny a digitális kultúra hajtóerejeként működik.

Az éghajlatváltozás és a digitális transzformáció kétségtelenül jelenkorunk két legmeghatározóbb jellemzője. Mindkettő hatalmas kihívást jelent, elképzelhetetlen következményekkel járhat az emberi fajra nézve, és nagy jutalmat ígér azoknak, akik megtalálják a negatív következményeik hatékony kezelésének módját. Ezért nem meglepő, hogy a digitális átalakulás és a környezeti fenntarthatóság évek óta a gazdasági világ két legégetőbb témája. A jelenlegi mainstream gondolkodás alapján a digitális transzformáció a fenntartható fejlődés egyetlen útja, egyben a legnagyobb kihívása is növekvő energiaigénye miatt. A két terület sikerét csak a társadalmi működések újraprogramozásával és az üzleti modellek átírásával biztosíthatja az emberiség. Ezen tényezők egymásra hatását együttesen kell figyelni.

A legfőbb kihívásunk és egyben elvárásunk az, hogy a digitális transzformáció segítségével ennyi ember esetében is fenntartsuk az elért életszínvonalat úgy, hogy közben a környezet élhetőségét is biztosítjuk. Ez az elsőre lehetetlennek látszó kettősség valószínűleg csak a technológia által segített automatizált együttműködésekkel, az (ön)megfigyelő társadalom intelligensadat-alapú döntéseivel, valamint tudatosabb, (ön)korlátozóbb mindennapi viselkedéssel kivitelezhető.

Elvárásainkat és a következő évtizedek irányát jól szemlélteti Markku Wilenius finn trendkutató ábrája (lásd 1. ábra).2 Wilenius a Kondratyev-hullámelméletet egészítette ki a hatodik hullám megfogalmazásával. A Kondratyev-hullámok az emberi gazdaságtörténet körülbelül 50 éves ciklusait írják le. Minden ilyen ciklusban egy mindent felforgató technológiai innováció jelentkezik elsődleges hajtóerőként bizonyos piacokon, majd az emberi érdekek mentén ideológiát, mentális újraprogramozást és a gazdaság szerkezetének teljes megváltozását hozza magával. Az infokommunikációs eszközök forradalma az ötödik hullám volt, a most induló hatodik hullám nemcsak gazdasági növekedést, de remélhetőleg problémamegoldást is hoz magával. Elsődleges funkciója az intelligens együttműködés az ember és a környezet között, a digitális transzformáció segítségével. Ez az átalakulás nem véletlenszerű, és nem csupán piaci, hanem egy most induló mély, zsigeri változás, melynek napjainkban még csak előszelét éljük át.

K-hullámok

Első hullám

Második hullám

Harmadik hullám

Negyedik hullám

Ötödik hullám

Hatodik hullám

Időszak

1780–1830

1830–1880

1880–1930

1930–1970

1970–2010

2010–2050

Hajtóerő

Gőzgép

Vasút, acél

Elektromosság, kemikáliák

Gépkocsik, petrolkémia

Digitális kommunikációs technológiák

Intelligens, erőforráshatékony technológiák

Elsődleges alkalmazási terület

Textilipar, energia

Közlekedés-
infralstruktúra és városok

Közszolgáltatások és tömegtermelés

Személyes mobilitás és szállítás

Személyi számítógépek és mobiltelefonok

Anyag- és energiatermelés, elosztás

Humán érdek

Új eszközök a jobb élethez

Messzebbre és magasabbra jutni

Épületfenntartás

Szabadság iránti vágy

Új tér teremtése

A humán szféra, a természet és a technológia együttműködése

1. ábra: Az emberi gazdaságtörténet hullámai3

Lépcsők

Társadalmi szempontból nézve a digitális transzformáció mindennapjainkba való beépülésének három lépése van:

1.adatok gyűjtése és kezelése,

2.automatizáció,

3.valódi mesterséges intelligencia.

Nézzük tehát e lépéseket külön-külön is!

1. Adatok gyűjtése és kezelése

Ahogy egyre több kulturális termékünk kerül át a digitális térbe, úgy növekszik annak mértéke, ahogyan magát a világot is digitális rétegen (layeren) keresztül érzékeljük. Ezt a hatást erősíti a globalizáció, amelynek eredményeképpen bolygónk földrajzilag, gazdaságilag és kulturálisan is „összezsugorodott”, és mindennek együttes következménye a hálózati társadalom. Napjaink elektronikus kereskedelmi üzleti modelljei alapvetően az adatok gyűjtésén és felhasználásán alapulnak. Ez az adat lehet egy értékesíthető termék, egy viselkedést leíró vagy épp adatból képzett információ is. Mint azt e könyv különböző fejezeteiben is olvashatjuk majd, az üzleti modellek mellett a szórakozás, a médiafogyasztás, a tanulás, az egészségügy, a munka világa is egyre inkább az adatok kezelésén alapul. Ennek a szintnek a gazdasági kihívása a monetizáció (vagyis a bevételszerzés), jogi kihívásai közé sorolható a jogtulajdonos adattudatosságának és kiszolgáltatottságának szabályozása (mégpedig egymásnak sokszor ellentmondó önérdekek szerint), illetve az adatáramlás kontrolljának optimalizálása.

A digitális transzformáció a következő évtizedekben várhatóan a digitális tér komplexebb megjelenési formáját és a különféle problémák új megoldási lehetőségeit hozza magával. A helyhiány, a környezeti negatív hatások, az élményalapú társadalom és a digitális kultúra újraprogramozása miatt növekvő mértékben élünk majd társadalmi életet egyre összetettebb virtuális világokban. Ezek első körben – jó esetben – a környezetterhelés visszaszorításához vezethetnek, például a logisztika vagy a megtermelendő fizikai javak számának csökkentésével, működtetésük ugyanakkor mégiscsak egyre növekvő környezeti terhelést is jelent (itt elég, ha a digitális technológiák gyártásával járó fokozott széndioxid-kibocsátásra gondolunk). A virtuális világok mellett növekszik a jelentőségük a kiterjesztett valóságoknak is, melyek hasonló hatásokkal járnak, mégis, ez a lépés a lokális gazdaságok hiányosságait környezetkímélőbb módon oldhatja meg, üzletileg és kulturális értelemben is működőképes jelleggel.

Tíz-húsz év távlatában gondolkodva mind a gazdaság, mind a társadalom adatvezéreltebben, algoritmus-vezéreltebben fog működni és élni. Ez a mindennapokban rengeteg automatizált korlátozást, figyelmeztetést, javaslatot jelent majd, kényelmi szolgáltatásokkal, valamint töredezett idő-, tér- és cselekvéskihasználással. Természetes lesz számunkra az önmegfigyelés, az intelligens technológiák használata és a digitális tér mint kommunikációs élmény, munka és társadalmi tér használata. Az önmegfigyelés társadalmi trend, szeretjük gyűjteni magunkról a statisztikákat, sport közben számolni a lépéseinket, játék közben látni az előrehaladásunkat. Érezzük, hogy az adatok fontosak, és a magunkról szóló adatok csak még fontosabbak számunkra (nem csak a szolgáltatók számára). A technológia segítségével a környezeti változás negatív folyamatai talán megállíthatók vagy legalábbis lelassíthatók lesznek. Nemcsak csökkenteni tudjuk a tüneteket (klímák, gátak, fenntartható közlekedési módok), hanem az okokat is mérsékelhetjük (intelligens együttműködések, kevésbé pazarló, kevésbé környezetterhelő életmód, úgy, hogy nem érezzük lemondásnak). Ha a jelenlegi trendekben nem következik be számottevő változás, akkor mindennapjainkat még jobban uralja majd a technológia, ez azonban a felszínen nem félelem vagy észlelt korlátozás formájában, hanem a megszokott élet részeként jelentkezik majd.

2. Automatizáció

Az automatizáció legelőször a munka világában fejti ki hatásait, a társadalomban egyre jobban tudatosul, hogy a robotok nem úgy „ártanak nekünk”, hogy lelőnek lézerfegyverekkel, legfeljebb úgy, hogy „elveszik” a pénzünket, pontosabban értéktelenné teszik az ipari társadalom ellentételezési logikáit. Erre a kihívásra számos megoldás formálódik, a cselekvésalapú, pénz nélküli fizetésektől (ezek már az elmúlt években is rohamosan terjedtek, gondoljunk bele abba, hogy az okostelefonunkon használt legtöbb alkalmazást ingyen kapjuk cselekedeteinkért cserébe, ideértve levelezésünket, online beszélgetéseinket, navigációnkat stb.) az alapjövedelmen át egészen a virtuális tőke még agresszívabb növekedéséig. Az automatizáció egyik legfontosabb társadalmi hatása, hogy mind az egyéneket, mind a társadalmi alrendszereket szintlépésre kényszerítheti, mégpedig (kedvező forgatókönyv esetén) a nagyobb tudatosság felé. Rövid távú, már napjainkban is érzékelhető hatása, hogy fragmentálja a karrier világát. Mit jelent ez pontosan? Az automatizáció a valóban hozzáértőket és a sokat dolgozókat nagyobb bevétellel és hatékonyabb munkavégzéssel jutalmazza, a magukat nem fejlesztőket, illetve az alacsony érték-hozzáadású munkavégzőket ellenben alacsony bevétellel, kiszolgáltatottsággal sújtja. Csökkenti a közép világát, elmozdulásra kényszerít. Emellett a hagyományos munkaértékek (például monotóniatűrés, koncentráció, azonnali reagálás) némelyikét elértékteleníti azzal, hogy ezekben a munkaformákban egyszerűen eredményesebb tud lenni. Az eltolódás az atipikus munkavégzések felé pedig a hosszú távú, kiszámítható karrierívek helyett kényszervállalkozói jelleg felé tolhat sok munkavállalót (ezekről a trendekről többet az V. részben olvashatunk). Ezek a kérdések számos szabályozási kihívással járnak együtt, a töredezett munkaviszonyok kezelésétől kezdve a munkavállalók védelmén át egészen az azonnali automatikus szerződésekig.

Az adatok társadalomra gyakorolt forradalma gyakorlatilag a II. világháború alatt, után elkezdődött, az elmúlt fél évszázadban pedig egyre jelentősebbé lett. A világégést követő időszakban vált egyre fontosabbá az adminisztráció, rohamos tempóban elindult a kontrolltársadalom (vagyis a megfigyelési adatok rendszerén alapuló hatalomszerzés) kiépülése, megjelentek az első szolgáltató-számítógépek, amelyek e korai időszakban még túlnyomórészt az állami adminisztrációs munkát voltak hivatottak megkönnyíteni. A társadalom átformálására a következő szint azonban mélyebb, szélesebb hatással járt: ez lett az automatizáció kora.

3. Mesterséges intelligencia

Az infokommunikációs megoldások elsősorban hatékonyságukban előzik meg az eddig megszokott folyamatokat. Előnyük a sebesség, a fáradhatatlanság, a monotóniatűrés. Ezek a rendszerek ugyanakkor nagymértékben rugalmatlanok is, és éppen ez a jellemzőjük az, ami elterjedésükkor a társadalomban komoly feszültségeket okozott. Az automatizáció azért hatékony, mert igenek-nemek egyre szaporodó számú, de kétkapcsolós ösvényein fut (azaz nem képes egyként kezelni egymással látszólag nem ekvivalens információkat). Az ember ezzel szemben képes kódolni és kezelni az egyidejű kettősségeket (gondoljunk csak a metaforák természetére). Az automatizáció további fejlődése (az ösvények számának növekedésével) elméletileg egészen egy emberi lény viselkedésének algoritmusszámáig is elérhet – de akkor éppen hatékonyságát veszíti el.

A közlekedésből vett példa jól illusztrálja ezt a helyzetet: az ember irracionális lény, képes egyszerre szeretni és gyűlölni valamit, képes szabályt áthágni, miközben tudja, hogy áthágja, az adott körülmények között döntést hoz, például vezetés közben átlép egy záróvonalat, ha ezzel balesetet kerülhet el, vagy ha közlekedési előnyre tehet szert, és biztonságosnak látja a helyzetet, vagy egyszerűen mert nem figyelt oda. A kultúra (hiszen emberek sokasága alkotja) sokkal inkább hasonlít egy élőlényhez a maga rugalmasságával. A törvények, a szabályok és az etika egymásra épülnek, kiegészítik egymást, és az adott helyzetekben (nem feltétlenül helyesen, de) képesek vagyunk választani több lehetőség közül. Ha programozom a közlekedést, akkor meg kell adnom, hogy például egy önvezérelt autó átmehet-e a záróvonalon. Ha bizonyos esetekben igen, akkor meg kell adnom, pontosan mikor, ily módon fokról fokra egyre bonyolultabb helyzetek állnak elő a felelősségvállalás terén is. Az ember (hiába érzi magát sokszor korlátok közé szorítva) ilyen értelemben jóval szabadabb, mint egy előre tervezett rendszer. Ha közel végtelen számú kivételt teszek, akkor gyakorlatilag utánzok egy emberi sofőrt, annak hibáival együtt, és elvesztem az önvezető autó biztonságosságába vetett hitet. A közlekedés mindazonáltal még így is az egyik legegyszerűbb automatizált helyzet, mert a fizikai térben láthatjuk az algoritmusok működését. Amikor ugyanez a jelenség lép fel egy összetettebb jogi, adminisztratív, pénzügyi, politikai, oktatási szolgáltatásban, akkor előre kell látnunk (szinte megjósolnunk) az algoritmus irracionalitásának korlátait.

Átadni a kormányt – vajon idővel teljességgel le tudja váltani az emberi sofőrt a mesterséges intelligencia? Fantáziakép egy önvezető autó működési dinamikájáról

A határok feszegetése

A következő egy-két évtized várhatóan arról (is) szól majd, hogyan tudjuk az automatizmusokat a fizikai világban is ugyanúgy érvényesíteni, mint ma a digitális térben. Hasonlóan a jelenlegi közlekedést támogató útvonaltervező applikációkhoz, a trend az, hogy a fogyasztók a fizikai térben is azokat a dolgokat lássák (vagy ne lássák), amelyeket az adott értékesítő szeretne. A fizikai világ „hekkelése” a legfőbb cél, az emberi testre és környezetére koncentrálva. Ezek a rendszerek egyre holisztikusabbak: tipikus jövőkép, hogy egy nagy informatikai cég okoseszközét használó és példának okáért testi/lelki tüneteiről ilyenformán tudomást szerző fogyasztó ugyanannak az informatikai cégnek az ajánlórendszerében megtalálható egészségügyi készítmény segítségével próbál meg gyógyulni, miközben a folyamatról valós idejű és pontos adatokat kap. A végeredmény? Az ügyfél egyre több szálon kapcsolódik a céghez, ekképpen pedig egyre inkább függ is tőle. A jövő értékesítői az adatalapú ajánlórendszerek, melyek legnagyobb forradalma valószínűleg az egészségügyben lesz, hiszen az ember saját egészségéért aggódva válik a legkiszolgáltatottabbá. (A könyv VIII. része részletesebben is tárgyalja az egészségügy digitalizációját.)

Az emberi test gyökeres módosítása meggyőződésem szerint a hetedik hullám fő kihívása, azonban kezdetei már megjelennek a mostani, hatodik hullámban is. A végső cél az el nem használódó vagy cserélhető elemekkel támogatott emberi szóma fejlesztése. Az informatika és a test egyre nagyobb mértékű közeledése a következő évtizedekben az egyre több, egyre szenzitívebb adatokat gyűjtő, testen hordozott szenzorokban jelenhet meg leginkább, az időszak végén pedig már a testbe ültetett szenzorok is piaci tényezők lesznek. Kezünkre erősített mérőeszközök (okosórák), bőrre erősíthető tapaszok, fülbe dugható szerkezetek vagy éppen koponyába ültetett elektródák festenek digitális képet szervezetünk működéséről.

Napjainkban az MI-fejlesztések még rendkívül nagy adatbázison, rendkívül gyorsan elvégzett adatelemző műveletek, viszont napról napra egyre közelebb kerülünk a jól működő öntanuló megoldásokhoz. A következő szint jól láthatóan az lesz, amikor már gépek tudnak gépeket tanítani, fejleszteni. Ez előtt a lépés előtt kell kialakítani az iparágakra és élethelyzetekre szabott egyedi MI-szabályozásokat, mindezt lehetőség szerint olyan szakértői gárda felügyeletével, melyben a technológiai/informatikai álláspont és szemléletmód mellett minimumfeltételként az etika, a szociológia és a pszichológia is képviselve van. A digitális transzformáció működésével a társadalom jelenleg két nagy területen találkozik úgy, hogy ennek többé-kevésbé tudatában is van: a marketing és a közösségi média világában.

A mesterséges intelligencia divatos marketinghívószó, amely amellett, hogy a legkülönbözőbb termékek eladásának mind üresebben csengő jelzője, segít tudatosítani a társadalom tagjai számára, hogy a technológia egyre inkább mindenütt jelen van. A közösségi média szabályozása kulcsterület a mesterséges intelligencia társadalmi bevezetésének szempontjából, hiszen ez az első olyan terület, ahol a technológia annyira kifinomult és mélyen beépülő, hogy már most széles körű társadalmi hatásokat vált ki. (A társadalmi változásokkal és az emberi kapcsolatok átalakulásával a könyv XIII. része foglalkozik bővebben.) Ne legyen kétségünk afelől, hogy ez a sokszereplős szabályozási csata csak az első ezen a téren: hamarosan követi az egészségügy (mobilalapú beavatkozások, telemedicina fejlődése, prevenció, kórházi kezelés, kutatás-fejlesztés), a közlekedés, az oktatás és a munka világának szabályozási csatája, hasonló szereplők és üzleti logikák alapján.

A hullám gyűrűi

A digitális transzformáció hosszú távú társadalmi hatásai négy nagy területen jelennek meg a következő tíz-húsz évben:

1.Alapjogok: mivel a mesterséges intelligenciát és a kapcsolódó technológiákat ítélethozatalra és prognosztizációra használják fel a büntetőjog, bűnüldözés, szólásszabadság, társadalmi párbeszéd, média és sajtó, közigazgatás, tulajdon, polgári jog, oktatás stb. területein, ezek mélyen befolyásolják az alapjogokat.

2.Munka és pénz világa: az automatizáció és az MI-fejlesztések egyre mélyebben írják újra a munka világának valóságát, értékét, így közvetve a pénz értékét is; a munkaerőpiacot érintő szabályozások az új pénzügyi modellek működőképességét is módosítják majd.

3.Társadalmi mobilitás: az adatok és algoritmusok azokat a társadalmi, történelmi és politikai feltételeket tükrözik, amelyek között létrejöttek. Az MI-rendszerek az általuk megadott adatok alapján „tanulnak”. Ez sok más tényezővel együtt elfogult, pontatlan és tisztességtelen eredményekhez vezethet. A historikus adatok például, amelyek sok esetben szolgálnak az MI-rendszerek „döntéshozatali” alapjául, nem feltétlenül pontosak, és nem feltétlenül igazak napjainkra. A közelmúlt nagy vihart kavaró esetei jól tükrözik az ebből fakadó anomáliákat. Előfordult, hogy az egészségügyben használt egyik automatizmus 19. századi fehér férfiak adataira alapozott táblázatból számolta ki a fájdalomcsillapító mennyiségét. Egy biztosítási MI a múltbéli fizetésképtelenség miatt magasabb hitelt számolt. Az informatikai szférában az MI előnyben részesítette új munkaerő felvételekor a fehér férfiakat, és nem vett fel nőket, mert róluk nem volt elegendő sikeres adata. És így tovább. A gépi tanulás folyamata rögzítheti, konzerválhatja eddigi kulturális torzításainkat. Értenünk kell tehát, hogy mikor milyen tényező alapján dönt, és ha szükséges, képesnek kell lennünk pozitív torzításokra, kivételek érvényesítésére.

4.Alapvető infrastruktúrák: ahogy az MI-rendszereket bevezetjük alapvető infrastruktúráinkba a kórházaktól az elektromos hálózaton át a közlekedésig, a hibák és a vakfoltok által jelentett kockázatok növekednek. A legfontosabb alapvető infrastruktúra pedig a környezetünk.

A jövő társadalma hálózati társadalom, ahol az emberiség történetében először idegenekkel is azonnal bizalmat és együttműködést próbálunk kiépíteni (a nagy lélekszám és az erőforrás-gazdálkodás miatt ez lényegében elkerülhetetlen), hamarosan pedig már nemcsak az emberek közötti együttműködés lesz fontos, hanem az intelligens algoritmusok és az ember közötti együttműködés is. A jövő közösségeiben egyre kevésbé lesz nyilvánvaló, hogy az, akit digitális rétegen keresztül érzékelünk, és akivel együtt éljük életünket, eredetileg gép volt, vagy ember. Ultrarövid távú, hatékony, célközpontú együttműködések, bizalmi hálózatok és térbeli függetlenség jellemzi a jövő hálózatait. Mindezek között az egyik legnagyobb kihívás egyfelől a valós bizalom elnyerése, másfelől céljaink tudatos megfogalmazása. Másként fogalmazva: mit akarunk, és ki segíthet ebben?

A válsághelyzetek a „mi” és „ők” tudat felerősödéséhez, a külsőnek észlelt csoportok kizárásához vezethetnek, a digitális világ és a kommunikációs stratégiák egyre nagyobb mértékű és egyre személyre szabottabb manipulációja pedig az egyén információs zárványban tartásához. Mindkét irány a központibb irányítású, diktatórikusabb rendszereknek kedvez, főleg, ha ez kiegészül a totális megfigyelés apparátusával, aminek legelőrehaladottabb projektjei jelenleg Kínában figyelhetők meg. A bezárkózás és a kézi vezérlés azonban a sokszínűség és az innováció csökkenéséhez, hosszabb távon pedig a versenyképesség elvesztéséhez vezet, amit sem a gazdasági, sem a társadalmi, sem a kulturális érdekek nem támogatnak.

A bizalom elnyerése és megtartása a digitális térben (és egyre inkább az azzal összemosódó fizikai valóságban) a következő évtizedek legfontosabb társadalmi újraprogramozási feladatai közé tartozik. Együttműködésre vagyunk kényszerítve, de egyre robusztusabb vélemény- és értékítélet-falak épülnek, amelyeket kormányok és cégek egyaránt építenek. E rendszerek hatékonyságát nem lehet túl- vagy fölébecsülni. A bizalom új struktúráinak kiépülésére jó példa a pénz értékmérő jellegének megváltozása informatikai rendszerek mentén. Az együttműködés egyik legfontosabb eszköze ugyanis a pénz, amely általános értékmérőként és csereeszközként működik idegenek között is, közös platformra helyezve különböző embereket, értéktermeléseket, gazdasági láncokat. Egészen az ipari társadalomig ez a rendszer csak a fogyasztói társadalom egyre növekvő nyomásának, illetve a virtuális tőke növekedésével megjelenő kihívásoknak volt kitéve. A digitális kultúra terjedésével azonban az automatizáció újradefiniálja a pénz fogalmát is: mert újra kell definiálnunk, mennyit ér az a munka, melyet egy szoftver vagy egy robot végez el emberi irányítással vagy anélkül, illetve hogy a növekvő munkanélküliség, amelyet a digitális transzformáció generál, milyen társadalmi fizetőeszközöket hoz létre, például a feltétel nélküli alapjövedelmet, a virtuális valutákat vagy a cselekvésalapú fizetési modelleket.

A blokklánc-technológia (digitális adatokból, azaz blokkokból álló lista, amelynek minden eleme titkosítva van egy-egy tranzakció során) és ennek különböző leszármazásai – az NFT-től (non-fungible token, vagyis nem helyettesíthető zseton) kezdve a kriptovalutákig – megteremtették a pénz melletti kölcsönös értékmérők piacát. Ez egyelőre még a kezdeti kísérletezés, útkeresés fázisában van. A következő évtized egyik meghatározó trendje, hogy ezek a technológiák mennyire tudnak bizonyítani a társadalmi kihívások megoldásában.

A pénz jövőbeli világában a következő folyamatok zajlanak párhuzamosan:

■a hagyományos pénz digitális változata egyre interaktívabb, önállóbb, immár nemcsak a papírpénz digitális másolata, hanem kvázi intelligens pénzzé kezd válni;

■a hagyományos pénzügyi szereplők mellett az informatikai cégek is pénzügyi szereplőként kezdenek fellépni (fintech irány);

■egyre inkább terjednek a cselekvésalapú fizetési módok, jelenleg a közösségi média és az ingyenes online szolgáltatások területén működnek leginkább, de hatásuk egyre kiterjedtebb;

■megjelentek és napról napra bővülnek a nem hagyományos pénzügyi fedezeten alapuló új pénzek (kriptovaluták), melyeknek értékét jelenleg a beléjük vetett bizalom és hit adja, emiatt értékük gyorsan változik, viszont ahogy növekszik bizonyító értékük, a hagyományos pénzpiacok alternatívájaként, párhuzamos valóságaként fognak létezni.

A pénz értékének megváltozása, a kriptovaluták és a blokklánc-technológia mind a társadalmi együttműködés technológiai hátterét építi ki, a bizalom létrejöttét a digitális térben. Ennek nem egyedüli, de nagyon fontos eleme a blokklánc, mely hatalmas megoldó értéke mellett a különböző társadalmi rendszerekben fokozódó környezeti nyomást is generál, a pozitív és a negatív hatás párhuzamosan jelentkezik.

Összességében láthatjuk, hogy a technológia egyre inkább meghatározó túlélési stratégiánkká válik. Az általa elért Bőség Földje lényegében ránk kényszeríti az intelligens együttműködéseket. Talán így tudjuk megválaszolni a klímakihívást (amellyel bővebben a II. rész foglalkozik), viszont ezzel párhuzamosan technológiaalapúvá módosítjuk társadalmi al- és értékrendszereinket. A digitális kultúra legfőbb funkciója a tudatosság kikényszerített működése és az, hogy a digitális kultúra első tíz évének tanulságai alapján mennyire okosan fejlesztjük ezeket a rendszereket, éppen a társadalom kiszolgáltatottságát vagy élhető sokszínűségét határozza meg a jövőben.

Rohanás a gyors jövőbe
– És mi lesz a személyiséggel? Tari Annamária

Vajon nem tévedtünk-e az összkép felvázolásakor? Minden elemzés és hipotézis azt feltételezi, hogy az „EMBER” olyan gondolkodó lény, aki felismerve a digitális jelen és jövő társadalmi következményeit, fejlődni kezd. A digitális eszközök nyújtotta élmények és lehetőségek használata valóban nagyszerű lehet, ám úgy vélem, jelenleg egy viszonylag szűk réteg képes csak az eligazodásban segítő kritikus gondolkodásra. Épp ezért az egyik legfontosabb feladat a felkészülés lenne egy olyan életre, melyben a tudatosság, az önfegyelem és a személyes jövő perspektíváinak újrafogalmazása alapvető. Fogós kérdés, hogy ezt a folyamatot hogyan és mikor sikerül elindítani, majd fenntartani, mert az embereknek eltérő az érzelmi attitűdjük és motivációjuk a technológia exponenciális fejlődési ütemét illetően.

Jamie Susskind amerikai jogász, trendkutató így fogalmaz: „Az időnket raboló ballaszt (takarítás, vásárlás, adminisztráció) egyre nagyobb mértékben automatizálódik, így többet foglalkozhatunk más dolgokkal.”1 Olyan képet vetít elénk, amely a nagyvárosi értelmiség életéhez talán jobban igazodik. De képzeljünk el egy középkorú, kis településen élő nőt, akinek a mindennapjait javarészt azok a tevékenységek töltik ki, amelyek épp a „ballaszt” fogalma alá tartoznak. Mit csinál ő (vagy leszármazottja) akkor, ha már a digitális jövőben él? Hogy telik majd az élete? (Többek között éppen ezt a problémakört járja körül a könyv V. és VII. része.)

Az alapvető kérdés az, tud-e az ember személyisége lépést tartani ezzel a fejlődéssel, mert a már most is körvonalazódó és a következő években várhatóan még nagyobb ütemű változások jobban beleszólnak a kognitív és érzelmi tényezőkbe, mint amikor a mosógép megjelent a teknő helyett. Az is fontos szempont tehát, hogy miért gondoljuk, hogy az intelligens rendszereknek köszönhetően felszabaduló időt spontán megjelenő intelligens érzelmi/kognitív munkamódok töltik majd ki, melyek továbbra is „értelmes” életet tesznek lehetővé. A gondolkodást, tervezést, kreativitást igénylő munkát végzők élete nagyon eltér majd azokétól, akikét az automatizáció olyan fokon üresíti ki, hogy mindennapjaik az unalom árnyékában telhetnek.

„Régi érzelmek” és a neuroplaszticitás

A neuroplaszticitás (az idegsejtek közötti kapcsolatok kiépülésének hosszú távú lehetősége) agyunk válaszkészségét jelenti, vagyis azt a módot, ahogyan a neuronok reagálnak a bemenő jelek típusának, erősségének és frekvenciájának megfelelően. Jól szemléltethető ez a jelenség az autóversenyzőknél: amikor először járják be a terepet, ahol a futam zajlik majd, agyukban új asszociációs mezők alakulnak. Agyi képalkotó vizsgálatok bizonyítják, hogy a neuronok működése változást mutat, új kapcsolatok létesülnek ebben a tanulási folyamatban.2 Az Információs Kor (az emberi együttélés azon új módja, melyben az információkat hálózatokba szervezve állítjuk elő, tároljuk, dolgozzuk fel és hívjuk elő) is új bemenő jeleket, feldolgozandó ingeranyagot teremt mindannyiunk számára. A megannyi inger folyamatosan áramlik, kiválogatjuk belőlük a szubjektív megítélésünk szerinti fontosabbakat, és ezzel új asszociatív pályákat hozunk létre agyi tevékenységünk során, akárcsak a pálya kanyarulatait tanuló autóversenyzők. A bemenő jelek mellett más tényezőket is számításba kell venni.

A legképlékenyebb szerv? MRI- (mágnesesrezonancia-képalkotás) felvétel az emberi agyról

Susan Greenfield brit idegtudós szerint az agy fejlődésének második szakasza a serdülőkor elejéig tart, amikor is nagyszámú idegi összeköttetés alakul ki, és ez jelentős érzékenységet idéz elő a környezet iránt.3 A gyerekkorból való átmenet során a korábbi összeköttetések, szinapszisok egy része eltűnik, másik része fennmarad, akkor is, ha épp nincs használatban. A kései serdülőkor az összeköttetések megritkulásának ideje, a funkciók lokalizálódnak és rendeződnek. A korábbi időszak „szétterített” szinapszisainak köszönhető például, hogy egy gyermek könnyedén megtanul egy második idegen nyelvet, melyet anyanyelvi szinten, akcentus nélkül használ. A megértés és érdeklődés is változik, a felnőttkor felé haladva azokat az érzékszervi ingereket részesítjük előnyben, amelyek „mondanak nekünk” valamit. Megtanuljuk a lényegtelen kiszűrését, az egyfókuszú figyelmet, és jobban megismerjük saját érzelmi reakcióinkat. Mindez azonban a korai tapasztalatok függvénye is. Az Információs Kor vizuális ingereinek hosszú távú hatását még nem ismerjük. Azt sem tudjuk megjósolni, hogyan változtatja meg ez a jelenség az emberi viselkedést, a tanulás és gondolkodás folyamatát.

Ebben az átmeneti szakaszban, amikor az offline élet mellé felsorakozik a digitális élet lehetősége, számolnunk kell tehát az emberi személyiség érzelmi kapacitásaival is, nem elegendő pusztán az értelem eszköztáráról beszélni. Ahogy Greenfield figyelmeztet: ha ellátjuk az emberi agyat azzal az evolúciós utasítással, hogy adaptálódjon a környezetéhez úgy, hogy a környezetében nincs egyértelmű lineáris sorrend (szekvencia), a tények véletlenszerűen elérhetők, minden visszafordítható, minimális a szünet az inger és a válasz között, ráadásul az idő nagyon rövid, akkor megtörténhet, hogy a „gondolatvonatunk” kisiklik.4 Adjuk hozzá a szenzoros zajt, a minket folyamatosan körülvevő élénk, audiovizuális univerzumot, ami a fókuszált figyelem rövidüléséhez vezet, és megtörténhet, hogy magunk is „számítógéppé” válunk: egy hatékony, jó információfeldolgozó, ám mélyebb érzelmektől mentes rendszerré.

Hasonló veszélyekre világít rá Daniel Dennett bostoni filozófus, aki a mesterséges intelligencia alkalmazása kapcsán hívja fel a figyelmet arra, hogy ebben a kérdésben fokozottan kell figyelnünk az úgynevezett intuíciós pumpákra (találó elnevezés az érzelmek nyomóerejére).5 A mesterséges intelligencia (a gépi tanulás) ugyanis nem csinál mást, mint összefüggéseket keres egy-egy hatalmas adattengerben. Az ember pedig intuíciói (vagyis leginkább korábbi tapasztalatai) alapján mérlegeli, hogy a feltárt összefüggés a véletlen műve, vagy valódi logikai kapcsolat eredménye. Ezek az intuíciós pumpák tehát az első látásra homályos területeken való tisztánlátásban segíthetnek minket.

Miközben tehát haladunk egy tanuló algoritmusokkal és robotokkal, digitális eszközökkel és intelligens csipekkel teli élet felé, el kell gondolkodnunk azon, hogy ebben az elképzelt jövőben kinek és milyen hatalma lesz, illetve hogyan viselkedik az ember egy korlátozott vagy szabályozott életben. Korábban sosem kellett együtt élnünk ilyen erős és önálló, nem emberi rendszerekkel. Nem igazán tudjuk (bár részben már most is ebben élünk), milyen az, amikor az életünk jókora hányadát feljegyzik, nyomon követik és feldolgozzák. A legnagyobb kockázat, hogy nem leszünk hajlandók vagy épp készek arra, hogy kritikusan gondolkodjunk azokról a változásokról, amelyeket magától értetődőnek kezdünk tekinteni. Intuíciós pumpáink jelzéseit éppen ezért kellene mindinkább komolyan venni.

A technológia jellegzetességei

1. A technológia átható jellege

Jamie Susskind szerint a technológia pervazív, azaz mindent átható lesz.6 Példája szerint a kertben labdázva maga a labda fogja mérni a dobás távolságát, a saját sebességét, fordulatszámát, pályaívét és az elkapott dobások arányát, melyeket a játék végeztével kielemezhetünk. Könnyen belátható, hogy egy ilyen fejlesztésnek más a szerepe egy sportolónál, mint az átlagembernél. Utóbbit a képességei fejlesztésében segítheti, ám az is megtörténhet, hogy az elemzett adatok megtekintésének vágya hajtja majd. Azzal, hogy a digitális eszközök beépülnek a mindennapjainkba, egyrészt örülhetünk a nagy mennyiségű rólunk szóló adatnak, másrészt viszont megfosztatunk a felhőtlen élménytől, hogy csak „dobáljuk” a labdát. Azzal, hogy egyre több tevékenységünk monitorozhatóvá válik, érzelmi működésünkben több nárcisztikus és teljesítményszorongást növelő elem jelenik meg. Hasonlóképp, bár egyre több vérnyomást vagy pulzusszámot mérő applikáció érhető el, ez önmagában nem jár együtt fokozottabb egészségvédelemmel. Az ilyesfajta alkalmazások lelkes használata sok esetben inkább a test működése iránti nárcisztikus érdeklődés jele, ami egyáltalán nem vezet törvényszerűen érettebb személyiségre jellemző viselkedéshez (például valós öngondoskodáshoz, egészség-magatartáshoz stb.). Az a jövőben várhatóan tovább erősödő tendencia, hogy automatizált rendszerek segítségével gyűjtünk egyre több információt önmagunkról, a kontrollálhatatlan külső környezet bizonytalanságaira adott érzelmi válaszként, kontrollkereső magatartásként értelmezhető.

2. A technológia érzékeny volta

A technológia szenzitív vonása, hogy a test egyre több pontján elhelyezett szenzorok egyre inkább képesek lesznek az emberi érzelmek érzékelésére is. Valós időben képesek megállapítani egy ember arcáról, hogy az illető örül, meglepődött vagy épp undorodik. Létezik már pszichoterápiás tevékenység mellé rendelhető, felügyelt, autonóm terápiás robot, amely korlátozott ideig képes önállóan működni egy terapeuta felügyelete mellett, például autizmusban szenvedő gyerekek kezelésénél. Nagy kérdés, hogy a kognitív és viselkedésterápiák mellett a feltáró mélylélektani irányzatok esetében lehet-e helyettesíteni a szakembert, aki nemcsak a látható jelekből, hanem az interszubjektív térből (vagyis a két ember vagy csoport közös terében empátiásan érzékelhető emóciók teréből) is nyer információt az értelmezésekhez. Susskind szerint az is lehetséges lesz, hogy a barátok, kollégák, üzletfelek, ismerősök értékeléseiből megállapított holisztikus, összesített osztályzatot kapunk, megbízhatóságunk, vonzerőnk, intelligenciánk, erőnk és egészségünk szempontjai szerint.7 Ha azzal az illúzióval élnénk, hogy mindenki igyekszik majd pozitívan pontozni, valószínűleg csalódás ér minket. A klinikai pszichológusok már jó ideje figyelmeztetnek arra, hogy az online térben egyre erősödik a nárcisztikus viselkedés, háttérbe szorítva az empátiát és a kölcsönösséget.

3. A technológia énformáló szerepe

Elias Aboujaoude, a Stanford Egyetem egyik klinikai intézetének vezetője, a virtuális én kutatója arra hívja fel a figyelmet, hogy az internet drámai változásokat okoz majd az identitásban és a viselkedésben.8 Már ma is látjuk, miként alakították át az elmúlt évek során az okoseszközök, az internet, a közösségi média és egyéb applikációk az életünket, párkapcsolatainkat, a szülői képességeket (a szülői szerepeket, bizalmat, tekintélytiszteletet és nevelési elveket), összességében azt, hogy „kik vagyunk”. A grandiozitás, vagyis a valós képességeink felmérésének torzulása, vagy a másokkal szemben mutatott fensőbbséges, domináns viselkedés és más új személyiségvonásaink formálódása és megerősödése a virtuális világban arra is hatással van, ahogyan magunkat látjuk és értékeljük. Valójában egy olyan új, gondolatainkat és magatartásunkat befolyásoló erkölcsi kódex formálódik, amit az interneten szerzett tapasztalataink alapján alakítunk ki kollektív szinten. Az online személyiség jellemzően impulzív viselkedést, regressziót (visszacsúszás gyermeki lét- és érzelmi állapotba) mutat, és abban a pillanatban jelentkezik, ahogy belogolunk, vagy egy nyílt keresővel állunk szemben. Új énünkkel, online személyiségünkkel agresszívebben kommentelünk, trollkodunk, játszunk. Ebben az érzelmi munkamódban igényeljük a gyorsaságot, mohón vágyunk a sikerekre, és önteltebben képviseljük igazunkat. Még egy szelíd tematikus Facebook-csoportban, például virágokkal kapcsolatos információk megosztására létrejött közösségben is mindennapos jelenség, hogy egy egyszerű kérdés a kommentelők tudásának harcává válik, megindul a „ki tudja jobban” játszma.

Online énünk jelentősen különbözhet offline jellemzőinktől. Az online személyiség felszabadíthat, lehetővé téve, hogy valaki leküzdje szociális izolációját, és felszabaduljon a gátlásai alól, mert az online tér a közelség illúzióját adja olyan kapcsolatokról, amelyek egyébként lehetetlenek volnának a való életben. Sok esetben tehát a virtuális én kiegészíti a valódi személyiséget, annak mintegy kiterjesztéseként fogható fel, azt mutatva, hogy ez bátrabb, erősebb lehet, mint az igazi. Így az online személyiség erővel ruház fel, egyfajta felhajtóerőként működik, mert általa aktívabbnak és hatásosabbnak érezheti magát az ember. Nem meglepő, hogy a felhasználók jelentős része az online térben kevésbé felelősségteljesen viselkedik, és a személyes profilok hitelessége is mindinkább megkérdőjelezhetővé válik. Online állapotban mindenki szabadnak, sérthetetlennek, érinthetetlennek érezheti magát. Ez az érzelmi munkamód spontánul és tudattalanul bukkan elő, ami magyarázatul szolgál az online csoportok agressziójára, a témával vagy tagokkal szembeni manipulációjára és a tagok közötti kohézió (vagyis az összetartozás-érzet) gyors fejlődésére is.

Talán ennél is fontosabb, hogy az állandó visszaigazolás keresése egyfajta „kívül hordott” önértékelést biztosít, mert a folyamatosan kapott érzelmi támogatás – noha nem lehetünk biztosak abban, hogy valódi reakciót tükröznek – pozitív. Az online térben létrejöhet egy olyan nárcisztikus buborék, amely visszatérően biztosítja ezt az érzelmi infúziót, és így lehetővé teszi, hogy a realitással ne is kelljen foglalkozni. Ez a pszichológiai jelenség már most rávilágít arra a problémára, melyet az érett személyiség felépítésének igénye és az egyidejűleg jelen lévő infantilis érzelmi munkamód kettőssége jelenthet majd. Az érzelemvezéreltség jól látszik az e-kereskedelem, az online vásárlások élmény- és örömkeresési tendenciáiban, miközben egyre inkább értelemvezérelt attitűdre lenne szükség ahhoz, hogy a kereteket tartani tudjuk.

Tristan Harris, a Google volt designetikai szakértője – akinek az volt a feladata, hogy segítse a cégeket olyan termékek létrehozásában, amelyek nem eleve manipulatívak – kifejti, hogy a Facebook-hírfolyam például egyáltalán nem semleges, ugyanis hatalmas adathalmazokon megalkotott öntanuló algoritmusok mérlegelik, mi lesz az, amitől az ember ott marad az oldalon, és tovább görget.9 Ilyen értelemben a technológiai tervezők emberek milliárdjainak a figyelmét tudják befolyásolni, méghozzá olyan hatékonysággal, amire a történelem során nem volt még példa.

A jövő egyik nagy kihívása lesz a techóriások megfékezése, mert például az Instagram és a Snapchat napjainkban is kimutathatóan károsítja a tinédzser lányok önértékelését, énképét és testképének alakulását.10 A személyiségfejlődés során ez a hatás maradandó nyomot is hagyhat. A technológia valóságformáló ereje már most tetten érhető különféle manipulált képek és videók formájában (deepfake: a mozgóképek gépi tanulással történő módosítása, CGI – Computer-Generated Imagery: számítógépen létrehozott kép). Már egy átlagos felhasználónak sem okoz különösebb nehézséget, hogy akár önmagáról, akár másokról készítsen inkrimináló vagy eladható felvételeket. Ezek rohamos terjedése arra is utal, hogy jóval nagyobb fokú empátiára, kölcsönösségre, érzelmi intelligenciára lenne szükség ahhoz, hogy a jövő generációi még abban a realitásban élhessenek, ahol kevéssé van jelen a bullying, és legalább ne ilyen korán vágyjanak egy, a sajátjuktól teljesen eltérő életre, testre. Az alternatív identitás könnyű elérhetősége és az a képzet, hogy a tetteknek nincs érzékelhető következményük, korábban soha nem volt jelen egy gyermek fejlődésében. A kamaszok és tinédzserek világában megemelkedő kortárs agresszió a változó érzelmi lehetőségek egyfajta szignálja, mely esetén a szülők fokozott figyelme és türelme elengedhetetlen.

4. A technológia véleményformáló és intoleranciaerősítő szerepe

A tanuló algoritmusoknak köszönhető véleményalakítás jobbára észrevehetetlen, hacsak nem tudatosítjuk létezését és azt, hogy nekünk is van felelősségünk abban, mennyit és milyen módon használjuk az alkalmazásokat. Az internet látszólag korlátlan szabadságot nyújt, valójában azonban a végtelen információs halmaz töredéke jut el hozzánk. A háttérben ugyanis algoritmusok elemzik folyamatosan böngészéseinket, és ezáltal „önhatalmúlag” szűrik számunkra az adatokat. Ennek eredményeképp a korábbi kattintások, keresőszavak, előzmények alapján egy filterbuborékba (vagyis automatizált módon formált véleménybuborékba) kerülünk, amelybe a személyre szabott valóság mellett az érdeklődésünkkel vagy véleményünkkel ellentétes tartalmak már nem kerülhetnek be. Így lesz fokról fokra irányított az érdeklődési körünk, miközben abban a téves hitben élünk, hogy online információkeresésünk teljes egészében saját indíttatású. Minthogy e tendencia (legalábbis jelen állás szerint) várhatóan szintén erősödni fog a következő években, kulcsfontosságú lenne tudatosítani valódi céljainkat, és megfogalmazni, mi is érdekel bennünket, ha más nem jelöl ki számunkra kész utakat.

Ma azonban éppen az önreflexió – az a képesség, hogy felismerjük a saját érzelmi reakcióinkat és a mások érzelmeire adott válaszainkat is, és mindezt kongruens képbe rendezzük önmagunk megfelelő ismerete alapján – nincs a prioritások között. A következő évtizedekben az önreflexió lenne az a pajzs, ami megvéd minket nehéz érzelmi helyzetekben is. Ha például a munkavállalóknak fel kell készülniük egy olyan helyzetre, amelyben munkájuk kiváltható robottal, vagy éppen nem fejlődnek kellő mértékben, és ezért le- vagy kimaradnak, akkor újratervezési képességüket, megküzdési stratégiáikat kell olyan szintűre fejleszteniük, hogy képesek legyenek önmagukon segíteni. Ha a kihívások túl magasak a mozgósítható képességekhez képest, az meglehetősen nehéz és problematikus mindennapokat vetít előre. Eufemizált kép, hogy a vízió arról szól, hány ember kapja vissza a „szabadságát”, és kezdhet új életet a technológia segítségével. A valóság még jó darabig az lesz, hogy ilyen szituációkban csak az marad talpon, aki oly fokon támaszkodhat önértékelésére és önbecsülésére, hogy az megvédi a megemészthetetlen kudarcok érzésétől. Megnő a „tanult tehetetlenség” veszélye, amikor is valaki azt éli át, hogy semmit nem tud elérni, hogy képtelen bármire is.

Ez további paradoxont is jelent: ha ugyanis az okoseszközök és a közösségi média tovább fejlődnek (és nyilván fognak), akkor az általuk felkínált virtuális terek és tevékenységek a realitással összecsúszva olyan mindennapokhoz vezetnek, amelyek érzelmi valósága nem követi a virtuális örömöket. Az online behatások által megjelenő (vagy súlyosbított) depresszió, kifáradás és perspektívanélküliség kellőképpen jelentős problémák ahhoz, hogy komolyan elgondolkodjunk, miként is lehetne gyökeres változást előidézni online jelenlétünkben.

Konrad Lorenz Nobel-díjas osztrák etológus már 1973-ban leírta, hogy a technológia és a farmakológia fejlődése nyomán nőni fog az intolerancia az emberekben még a legcsekélyebb kellemetlenséget okozó dologgal szemben is.11 Ennek következtében viszont lassan eltűnik az ember azon képessége, hogy átélje a keserves erőfeszítéssel, akadályok leküzdésével elért örömöket. Igaza volt. Az Információs Kor a gyors örömök és érzelmi szükségletkielégítés alapján úgy rendez csoportba embereket az online térben, hogy tagjainak azt ígéri, nincsenek egyedül, mert egy közösség részévé váltak. Ám ha a kritikai szűrő és a racionális gondolkodás háttérbe szorul, akkor ezek a csoportok eszkalálódó érzelmeiket egymáson és olykor konstruált ellenségképeken vezetik le. Ha lehetőség nyílik „holisztikus osztályzásokra” is (lásd fentebb), akkor nagy esély van arra, hogy megdolgozatlan érzelmek és indulatok (is) vezérlik majd a pontozókat.

5. A technológia élménybe merítő vonása

Az emberi személyiség működése szempontjából hasonlóan fontos a technológia immerzív vonása, ami nemcsak a kiterjesztett valóság által biztosított élményfokozást jelenti, hanem a játékos/felhasználó érzelmi bevonását is a történetbe. Ahogy fejlődik a technológia, úgy a virtuális valóság (virtual reality, VR) szinte ellehetetleníti majd, hogy különbséget tegyünk valóság és virtualitás között. Ha például a Google audiofordítója segítségével valós időben ismeretlen nyelveken „beszélhetünk”, kérdésessé válhat technológiától független tudásunk értéke is. Az a sebesség, ahogyan mi emberek képesek vagyunk kognitív és érzelmi szinten reagálni, messze elmarad egy processzorétól. Ezt a versenyt egyszerűen nem nyerhetjük meg. Ez pedig – Dennett szerint – egészen új megvilágításba helyezi az emberi megértés (vagy mondjuk inkább értetlenségnek) jellegét.12 Egy kevert valóságban az ember talajvesztetté válhat, olyan élményekhez juthat, amelyekre a valóságban nincs sem lehetőség, sem precedens. Ha mindez hozzáadódik hétköznapi örömeinkhez, akkor nincs baj. Ha azonban eltávolít attól a realitástól, melyben a mindennapokat élni kell, akkor értelmetlen, és nehézséget okozhat.

A fiatal digitális generációk életében már most látjuk, hogy a paraszociális (nem valós) kapcsolatok milyen érzelmi csapdákat rejtenek. Ilyen csapda, ha valaki azt érzi, szeretik és figyelnek rá, vagy hogy fontos a másiknak. Nem gondol bele, hogy – különösen a többmilliós követőtáborral rendelkezőknél – válaszait egy admin, rosszabb esetben egy robot reagálja le. A netcelebekkel való (online) kapcsolatban egy követő azt is érezheti, hogy posztja, kommentje lényegében kölcsönösségen alapszik. Ám valójában ezek a kölcsönhatások egyirányúak, mert a felszínen látható látszólagos intimitás, az érzelmi intenzitás, a kapcsolatba fektetett idő és az előnyök egyáltalán nem jelentenek valódi interakciókat. Nincs tehát valós érzelmi kapcsolat, miközben ez a fenntartott illúzió valódi érzelmeket vált ki. Azzal nincs baj, hogy az online tér könnyű elérést biztosít erre. A baj akkor van, ha valaki képtelen elkülöníteni a valóságot a fikciótól, és úgy érzi, elegendő szociális kapcsolata van, miközben valójában magányosan éli az életét. Az online paraszociális kapcsolatok érzelmi terében megjelenő pozitív élmények állnak szemben az offline barátságokkal, melyek már most jóval nehezebbnek látszanak. A fiatal generációk kerülik az olyan kapcsolati epizódokat, melyekben negatív érzelmeket kellene átélni, mint a bocsánatkérés vagy konfliktusmegoldás. Az applikációk használata is leszoktathat arról, hogy az érzelmek széles palettáját gyakorolni lehessen, mert a kilépés azonnalisága lehetővé teszi, hogy csak olyan érzelmeket kelljen átélni, amit akarunk. Az életben ezzel szemben sok olyan helyzet adódik, amikor nagy szükség lenne olyan tudattalan érzelmi stratégiákra, melyek problémák esetén segítségünkre vannak. Ezek azonban csak akkor fejlődnek, ha egy gyerek offline közegben „tanulja meg” egy helyzet kontextusának felismerését, a negatív érzelmek kezelését és a konstruktív megoldások kialakításának képességét.

A legnagyobb veszély talán abban rejlik, ahogy a realitásból való kiábrándultság és csalódottság (vagy a realitástól való növekvő félelem) még inkább a virtuális felé terel minket, és tudattalan érzelmi hárításként visszavonja az érzelmeket a valóságtól. Ha belegondolunk az érzékelőkkel gazdagon ellátott kesztyűkből, mellényekből álló úgynevezett haptikus öltözék jövőjébe (a kifejezés a görög haptesthai, ’érintés’ szóból származik), mely ruhadarabok tovább fokozzák a virtuálisan átélt élmény fizikális megtapasztalását, és lehetőséget biztosítanak szinte bármilyen virtuális élmény szenzoros átélésére, vajon mennyire hoz ez változásokat a virtuális terek felé mutatott pozitív érzelmek, vágyak és fantáziák területén?

Kognitív képességeink átformálva

Digitális létezésünk érzékelése most még inkább hasonlít az Információs Kor előtti állapotokra. Az átlagfelhasználónak jelenleg nincs birtokában az a tudás, hogy minden egyes online interakciója egyben digitális lábnyoma is. Korántsem tud például arról mindenki, hogy a Google 2007-ben beismerte, elmentett minden felhasználói keresést (ami ugyan kilenc hónap múlva anonimizálódott adattá vált). A felhasználók sok esetben tételeznek fel „jóindulatot” a techóriások és egyéb cégek részéről, és nem jut eszükbe, hogy maradandó nyomuk egyben árucikké is válhat. Ahogy az sem feltétlenül tűnik fel, hogy változóban van a gondolkodás, a tanulás, az emlékezés és a felidézés folyamata.

A Google-keresési tevékenység memóriára gyakorolt hatásait vizsgáló kutatás eredményei szerint a felhasználók emlékezési folyamatában megváltozott a szempontok hangsúlya.13 Már nem az információ tartalmát, hanem az elérési útvonalát találjuk fontosnak és megjegyzendőnek.

Aboujaoude szerint ma a diákok számára mindenféle információ kéznél van. Vajon a digitális bennszülöttek memóriafunkcióit hogyan érinti, hogy az információkat egyre kevésbé hívják elő agyuk belső tárházából, sokkal inkább letöltik őket az online tér végtelennek tetsző tudáshalmazából?14 Ha az emlékezésre látszólag nincs szükség, vajon veszélyeztetjük-e az emlékezet képességét, ha nem használjuk? – teszi fel Aboujaoude a kérdést. Vagy ezt a hatalmas idegrendszeri erőt egyszerűen csak más célok felé irányítjuk? A válasz nagyrészt ismeretlen, ezért érdemes megfontolni, mennyire lutri a keresőmotorra és nem a memóriára támaszkodni. (A kötet IV. részében bővebben olvashatunk az oktatás jövőjéről.)

Viktor Mayer-Schönberger, az Oxfordi Egyetem Információs és Innovációs Kutatóintézetének igazgatója szerint az emlékezés évezredekig költség- és időigényes folyamat volt, a felejtés pedig az emberi lét természetes része, mely különösebb tudatos erőfeszítés nélkül, már-már spontán módon következik be.15 A digitális korban ez épp fordítva van: az olcsó számítógépes tárhely, a nagy teljesítményű processzorok és a globális internet-hozzáférés az emlékezést tették mindennapossá és automatizálttá. Pedig a felejtés fontos érzelmi megoldás arra, hogy a valóban értékes és lényeges mozzanatok maradjanak meg. Az emlékezés-felejtés folyamata nemcsak a feltáró mélylélektani pszichoterápiákban, de az életben is nagyon jelentős. A felejtés segít a negatív érzelmek elcsitulásában, a helyzetek újraértékelésében. Ám a digitális memória által a múlt mindig jelen van, készen arra, hogy egy kattintással előhívjuk. Érzelmi szempontból a „görgethető” (scrollozható) múlt helyett jobb lenne megtartani a valódi emlékeinket. Nem lenne szerencsés, ha jobban támaszkodnánk a technológiára, mint önmagunkra.

Több előadáson feltettem a kérdést a hallgatóságnak, hogy vajon a „külső tudásbázis” valóban biztosítja-e azt a nyugalmat, amelyet régen a hagyományosabb tanulási folyamat eredménye, vagyis a megszerzett tudás nyújtott. A felelet a válaszadó életkorától függ: az (1965–1979 között született) X generáció egyértelműen abban hisz, amit megtanult. Az (1980–1994 között született) Y generáció látja már, hogy munkahelyén számottevő előnyhöz juthat, ha van tényleges szaktudása, félő azonban, hogy az (1995–2009 között született) Z generáció elhiszi, elég tudnia, hol keresse az információkat. A Google vagy a Wikipédia azonban sosem lesz a személyes emléktárunk, csak egy bármikor használható külső tárhely. De az nem a miénk. A sajátunkat csak tanulással és lassú olvasással lehet létrehozni.

Az elmélyült olvasással megszerezhető élmény azonban már túlontúl lassúnak hat, főként ahhoz képest, ahogy az internet a maga ingerdömpingjével ragadja meg a figyelmünket, hogy utána megint szétszórja. Ez pedig korántsem kockázat nélküli trend. Nicholas Carr technológiafejlődéssel is foglalkozó amerikai író így fogalmaz: „Ahogy a weboldalak böngészésével töltött idő kiszorítja a könyvolvasásra fordított órák számát, ahogy a néhány byte-os szöveges üzenetek küldözgetésére fordított idő kiszorítja a mondatok és bekezdések megfogalmazására szánt perceket, ahogy a hivatkozásról hivatkozásra ugrálással töltött idő kiszorítja a csendes elmélkedésre és szemlélődésre fordított időmennyiséget, úgy a régi szellemi funkciókat és tevékenységeket támogató idegpályák is meggyengülnek és kezdenek széthullani. Az agy más, fontosabb munkára fogja a használaton kívüli idegsejteket és szinapszisokat. Új készségeket és nézőpontokat sajátítunk el, a régieket pedig elfeledjük és levetkőzzük.”16

Ez a megállapítás rámutat, mennyire vigyáznunk kell arra, hogy az olvasás–gondolkodás–kreativitás–kommunikáció lánca megmaradjon, mert ha lassacskán kikopik a szokások közül bármelyik felsorolt elem, akkor nehezebb újraindítani a folyamatot. És minél több erőfeszítést kíván egy kognitív tevékenység, annál kevésbé lesz „népszerű” a gyors és könnyű kattintásokhoz szokott világban.

Greenfield szerint korábban sok volt a kérdés, és kevés a válasz, most viszont eljutottunk a kevés kérdés, rettentő sok válasz korába; olykor már azt se tudjuk, mi volt a kérdésünk, vagy volt-e egyáltalán. A kisebb ellenállás és a könnyebb megoldások felé hajlunk, a keresőmotor és az elkényelmesedés viszont a gondolkodási folyamatokat is átalakítja. Fontos, hogy a „keresgélés” helyett tudjunk keresni, és a jövőben még nagyobb szükség lesz arra, hogy a fiatalok képesek legyenek megalkotni saját céljaikat, és erőfeszítéseket tenni az elérésükhöz.

Tanulás és multitasking

Az iskolák nehéz helyzetben vannak ma: egyszerre kellene az IKT (infokommunikációs technológia) kompetenciáit oktatni, digitális metódusokat alkalmazni, ugyanakkor fontos érzelmi tanulásra is késztetni a fiatalokat. A lassú és a gyors munkamód azonban sokszor kioltja egymást, és érzelmi konfliktusokat okoz a gyakorlatban. Az érzelmi intelligencia és az empátia lassan fejlődő készségek, tanulhatók ugyan, de főleg offline módon, gyakorlással. Ez lenne a beszélgetés, vita és érvelés tanulási folyamata, amelyben megtanulható a kivárás, a másik véleményének elfogadása és az érzelmek kontrollálása.

A tanárok sincsenek könnyű helyzetben, sokszor hamarabb találkoznak indulatokkal, mint tisztelettel. Az is nehézséget okoz, hogy az online tér és a közösségi média olyan fokú ingerdömpinggel jár, ami csökkenti a valódi érdeklődés és kíváncsiság fejlődését. Való igaz, a telítődés a vizuális szcénában felnövő és mindennapjaikat ott élő fiatalok és kamaszok jellemző vonása lett. Látnunk kell viszont, hogy ez a mérhetetlen mennyiségű és kezelhetetlen információ törvényszerű hatása.

Empirikus eredmények mutatják, hogy már ma markáns visszaesés mutatkozik a gyerekek egyes kognitív képességei terén. A legnagyobb hanyatlás az ötletek kidolgozásának (kifejtésének) képességében, a részletes és reflektív gondolkodásban, valamint a kreativitásra irányuló motivációikban mutatkozik.17 Ugyancsak negatív hullám látszik az ötletek generálásának képessége, a konvenciók nem követése (sématörés), a kreatív erősségek (emocionális és verbális kifejezőkészség, humor, eredetiség, élénkség és szenvedély) és a nyitottság, intellektuális érdeklődés terén.

Nem olyan régen még népszerű fogalom volt a multitasking (több feladat egyidejű végzése), ami olyan képességként tűnt fel, mintha rendelkeznénk többfókuszú figyelemmel, és ki is tudnánk használni. Empirikus kutatásokból azonban már tudjuk, hogy valójában a sokszoros forrásból érkező információ esetén a multitaskingoló nem képes kiszúrni a nem relevánsat egy adott cél érdekében.18 Az irreleváns információk viszont lelassítanak, fontos képességünk, a kontextusok felismerése és azonosítása, a jó helyzetfelismerés az optimális döntéshozáshoz szintén változóban van tehát. Az MIT neurológusa, Earl Miller és kutatótársai szerint agyunk nem multitaskingolásra lett tervezve.19 Multitasking ugyanis valójában nincs: nem tudunk egyszerre több dologra figyelni, csak nagyon gyorsan tudjuk váltogatni a tevékenységeket, azaz átkapcsolni egyikről a másikra. Ennek az átkapcsolásnak pedig – figyelmeztet Miller – ára van: növeli a kortizol nevű stresszhormon és az adrenalin termelését, amelyek túlzott mértékben stimulálják az agyat, összezavarva gondolatainkat, jelentősen csökkentve hatékonyságunkat. Az ilyesfajta túlingerlés addiktív is, mert a dopaminszint megemelkedésével egyre inkább külső ingerekre lesz szükség az optimális arousal, izgalmi szint eléréséhez, ily módon pedig nehéz lesz egy dologra fókuszálni. Ehhez járul hozzá, hogy a prefrontális kérgünk különösen érzékeny az újdonságokra. Tehát miközben valamire éppen koncentrálni próbálunk, újra és újra elterelődik a figyelmünk: telefonálunk, utánanézünk valaminek a neten, üzeneteket küldünk. Az agyunk jutalomért felelős és újdonságra fogékony területeit állandóan stimuláljuk, ami rengeteg endogén (azaz a szervezet által termelt) opioid anyagot szabadít fel. Olyan könnyű jutalom ez az agyunknak, hogy a hosszabb távon elérhető, nagyobb jutalmakról könnyűszerrel lemondunk miatta. Pedig a technológia által felkínált jövő pont azokat a képességeket priorizálja majd, amelyekhez az agynak nyugalom, lassúság és egyfókuszú figyelem kellene.

A technológia lélektani hatásai

A fiatal felnőttek rengeteg időt töltenek azzal a közösségi média felületein, hogy létrehozzák önmaguk és az életük (olykor hamis, de mindenképp) idealizált, a nyilvánosságnak szánt variációit. E profilok alakításakor tudattalan érzelmi motiváció is működik mindenkiben: olyat kell alkotni, ami kiállja a különböző közönségek kritikáját. Mindennapi tevékenységgé vált az a tudattalan szeretetreméltósági törekvés, amely az idegenekkel, az alig ismerősökkel, vagyis egy kezelhetetlen méretű csoporttal szemben általában erejét veszti és csődöt mond. Jobb lenne, ha ezt az energiát az ember valódi önismeretre és a valódi világ megismerésére fordítaná, ahelyett hogy megfeleljen mások elvárásainak és vágyainak. Feltehetjük a kérdést: hogyan lesz ebből olyan önismeret, önbecsülés és önbizalom, ami megvéd és stabilan tart valakit a saját élete keretei között?

Olyan fiatal nemzedéket látunk, amelyik megtanulta az én feláldozását annak érdekében, hogy mások kedvére tegyen, és ez olykor fontosabbnak látszik a magunk és mások valódi szükségleteinek azonosításánál. Holott annak felismerése, hogy az ember milyen tulajdonságokkal és képességekkel rendelkezik, a 21. században a személyiség egyik fő támasztópillére lehet, különösen akkor, ha képesek vagyunk megbékélni saját magunkkal, és nem érezzük folyton, hogy jobb lenne valaki másnak lenni. A „másra vágyás” ugyan olyan ambíció is lehet, amely segít az előrejutásban, a tanulásban, vagyis a céljaink megalkotásában, de akadállyá is válhat, ha olyan terepen akarunk előrehaladni, amelyhez sem térképünk, sem cipőnk, sem teherbírásunk nincs. Ebből a szempontból a közösségi média illuzórikus világa olykor túl korán vezeti el a fiatalokat egy olyan irreális jövőképhez, amelyet sem elérni, sem megélni nem lehet.

Nem arról van szó, hogy az ábrándozással lenne a baj. Azzal van probléma, ha kéznyújtásnyira jönnek olyan életképek, amelyek elérhetőnek látszanak, miközben nem azok. A valódi életkorhoz képest infantilizáló hatású az okostelefon azonnali érzelmi szükségletkielégítő volta, az érzelmi inkontinencia20 (vagyis az érzelmek azonnali kiöntése, megosztása, ami jelentősen csökkenti a holding/tartalmazás képességét és ezáltal a feszültségek benntartásának, kezelésének megtanulását), a folyamatos kapcsolódás lehetősége, amely látszólag segít kikerülni a szeparációs szorongást, mert sosem kell egyedül lenni. Ám ez a megmenekülés nem teszi lehetővé azt, hogy valaki megtanulja kezelni ezt a szorongást, ami viszont az egyik legfontosabb emberi képességünk, mert ez segít a nehéz helyzetekben helytállni, egyedül döntést hozni, önállóan is létezni. Ha erre csak legyintünk, mondván, végső soron ez a 21. század egyik hozadéka, akkor a fiatal nemzedékeket olyan csapdában hagyjuk, ahonnan egyre nehezebb lesz kijutniuk. Mert a világ, legyen bármilyen század, azoknak kedvez, akik gondolkodnak, erőfeszítéseket tesznek, figyelnek és tanulnak. Ha elhisszük, hogy a kevesebb is elég, akkor hamis képet festünk előttük.

Kapaszkodók és kiutak

A digitális jövő olyan változásokat hoz majd, melyhez elengedhetetlen lesz, hogy még nagyobb tudatossággal éljük az életünket. A sodródás helyett aktív bevonódás kell ahhoz, hogy érzelmileg ne kiüresedő, hanem gazdag élményeket tudhassunk magunkénak. Fel kell ismernünk, hogy a személyiség érzelmi munkamódjai nem múlt századi képződmények, hanem a jövőben talán még fontosabb segítséget jelentő rendszerek.

A jövő már most látható körvonalai kemény feltételeket szabnak majd, mert az automatizáció nem lesz emberbarát. Ahogy Rab Árpád fogalmazott, „az automatizáció a valóban hozzáértőket és sokat dolgozókat nagyobb bevétellel és hatékonyabb munkavégzéssel jutalmazza, a magukat nem fejlesztőket, illetve az alacsony értékhozzáadású munkavégzőket alacsony bevétellel, kiszolgáltatottsággal sújtja”. A feladat tehát az, hogy ebben a keretben találjuk meg azt az érzelmi egyensúlyt, ami számunkra kielégítő, és elég jó érzést ad. Ennek az egyensúlynak a megtalálása „saját feladat”, nem hárítható át másra. Az önértékelés-önbecsülés-önbizalom triásza ad annyi magabiztosságot és énerőt, ami az élet különböző helyzeteiben a segítségünkre lehet.

Ahhoz, hogy ezek az énfunkciók erősek és teherbírók legyenek, kellenek az offline élmények, olyan órák, amikor nem okoseszköz van egy gyerek kezében. A paradoxon az, hogy miközben a technológia segít leszokni a valóságról, egyre fontosabbá válnak majd azon képességek, amelyeket a realitásban lehet begyakorolni. A kitartás és erőfeszítés, a célok és sikerek eléréséhez nem illúziókon keresztül vezet az út. Ugyanígy az egyfókuszú figyelem fejlesztése, a printek olvasása, a komolyzene hallgatása és a beszélgetések tűnhetnek egy régi világ avítt darabjainak, holott ezek segítségével lehet majd a jövőben is úgy élni, hogy az, érzelmi értéke mellett, értelmes is legyen.

A gyereknevelésben a szülőknek fontos feladatuk lesz az, hogy megértsék, az addiktív kapcsolat az okoseszközzel olyan jelenség, amellyel igenis komolyan kell foglalkozni. Hasonlóan fontos, hogy a jövő fiataljainak életéhez elérhető, vagyis reális képességeikhez igazított célokat mutassanak.

A 21. század gyorsasága nem a másodpercekben mérhető döntési időről szól, hanem arról, hogy nem átgondolt érzelmekkel, felgyorsított elvárásokkal élünk, melyek mögött a fantázia viszont gyönyörű illúzióval kecsegtet(ne). Így áll elő a helyzet, hogy ma olyan szorongások korát éljük, melyek az életvezetéssel, a választásainkkal, a perspektívákkal kapcsolatos aggodalmak szövevényével egyre bonyolultabbnak mutatják az életet. De ebben a folyamatban is van lehetőség arra, hogy tudatosak legyünk, figyeljünk a saját életünkre. Még mindig segíteni tud a józan ész. Csak hallgatni kellene rá.21

Tíz útravaló a holnap emberének

■Tudatosítsuk az információtechnológia jelenlétét mindennapi életünkben!

■Figyeljünk az intuíciós pumpáinkra: ne felejtsük el olykor megkérdőjelezni önmagunkat is!

■Növeljük az offline örömök idejét!

■Ismerjük fel érzelemvezérelt állapotainkat – gyakoroljunk időnként tudatos önkontrollt!

■Álljunk ellen a tanuló algoritmusoknak – tegyük le többször digitális eszközeinket!

■Ismerjük fel filterbuborékjainkat – és arra figyeljünk, hogy mi érdekel bennünket valójában!

■Gyakoroljuk az újratervezés képességét – kudarcaink és hibáink tanítanak!

■Tartsuk fenn az olvasás–gondolkodás–kreativitás–kommunikáció láncát!

■Eszközeinken rendszeresen töröljük tárhelyeinket – végezzünk itt is „nagytakarítást”!

■Csökkentsük multitasking-helyzeteinket – koncentráljunk aktuális tevékenységünkre!

Már ennyiből is látható: az emberi jövőt átszövi a digitalizáció. Mielőtt azonban részletesebben is sorra vennénk, hogy egész pontosan mit jelent majd mindez a változás létünk különböző területein, van valami, amit elsőként kell tárgyalnunk. Ez nem más, mint a bolygó, pontosabban a különféle ökoszisztémák jövője. Minthogy felépítésében könyvünk azt a logikai elvet követi, hogy a tágabb rendszerek (például gazdaság és politika, oktatás, munka, térhasználat, egészségügy, fogyasztói szokások, társadalmi kapcsolatok) felől halad az egyén felé (például táplálkozás, spiritualitás, szexualitás), mi más lehetne a lehető legtágabb (és így mindenre hatást gyakorló) rendszer, mint a teljes élővilágot körülölelő ökoszisztéma?

II. Ökoszisztéma

A játék neve: bioszféra
– A táblát felborítja: az ember Jordán Ferenc

Talán Alexander von Humboldt báró volt az első természettudós, aki átlátta majdnem az egész bolygó élővilágát, de engem először David Attenborough filmjei fogtak meg. Ha egy példa kedvéért Ausztráliából Izlandra vagy a mélytengerekből a sivatagokba kellett ugrani, ő mintha máris ott termett volna. Azóta látom, kutatom, milyen kicsi világban élünk, milyen erősen össze vagyunk kötve mi, emberek és a természet többi tagja is egymással. Nem véletlen, hogy végül hálózatkutató biológus lettem. A globális, az összefüggésekre koncentráló szemléletmód ugyanis sokat ad, sokszor segít megérteni a helyi jelenségeket, és megfogalmazni a helyi problémákra adható válaszokat is. Emellett rendkívül szórakoztató, ha az ember nem csak az orráig lát előre. Gyermekként jókat röhögtem, mikor Asterix galljai szétverték a római légiókat, miközben azok kétségbeesetten próbálták felvenni a teknősbéka-alakzatot. Akkor még azt hittem, hogy ez a gallok által vedelt varázsital hatása, de ma már tudom, hogy sokkal inkább a rugalmasság diadala volt a merevség felett. Nagyobb ökológiai összefüggéseket kutatva az ember azt kérdezi: miért nem látjuk a fától az erdőt, miért nem tudunk tanulni a természettől? A rugalmasság és az alkalmazkodóképesség a siker kulcsa a természetben, a kezdet kezdetétől fogva.

Sokak számára az ökológia a tavak, az erdők, a madarak és a lepkék tudománya. Ennél persze pontosabb meghatározást is lehetne adni, de inkább rögtön tágítsuk is ki a kört: az ökológia az együttélés tudománya. Ebben az értelemben beszélhetünk a rákos daganat vagy egy cég ökoszisztémájáról, és bár sok ökológust ettől a hideg ráz, meglepően hasonló kérdésekkel és jelenségekkel találkozunk ezekben a rendszerekben is. Sok, egymással kölcsönhatásban lévő egység közötti pozitív és negatív kapcsolatok alakítják mindegyik rendszer működését, annak stabilitását vagy éppen hirtelen átrendeződését. Ezek lehetnek egy korallzátony élőlényei, egy daganat sejttípusai vagy éppen egy cég különböző munkakörökben dolgozó munkatársai. Az együttműködés és a versengés, a siker és a kudarc, a változatosság és az alkalmazkodás jellemzi mindegyik rendszert, ilyen értelemben tehát ezek mind-mind ökológiai rendszerek. A következőkben szeretném megtartani ezt a tág definíciót.

A természet mindig változott, az egyedfejlődés és a törzsfejlődés is változások sorozata. Jelen írás szempontjából most a változások üteme érdekes, az, hogy a változásoknak mennyiben az ember az okozója, illetve hogy e változások milyen tendenciát mutatnak. Nem foglalkozunk tehát rendkívül lassú változásokkal (mondjuk a mamutfenyők evolúciójával), és kevésbé érdekel minket, ami az embertől függetlenül is végbemenő, természetes változás (mondjuk a cserebogár teljes átalakulása). Leginkább az emberi hatásra kialakuló, viszonylag gyors, trendszerű változásokra koncentrálunk. Az ökológiai folyamatok sokféle időskálán zajlanak. Egy baktérium félóránként szaporodik, a mezei nyúl félévente, és van olyan kabócafaj, amely tizenhét évenként. A jövőt e fejezetben néhány emberi generációnyi (kb. 40 évnyi) idő jelenti majd. A lényeg azonban nem pusztán a jövő megjóslása, sokkal inkább az, mit kell ma tennünk, hogy ilyen vagy olyan jövőnk legyen. Vagy éppen, hogy ne legyen…

A helyzet

A nagy, globális változások korát éljük, beleértve természeti és társadalmi folyamatok talán soha nem látott felgyorsulását és esztelenné válását. De menjünk először kicsit vissza az időben, és nézzünk egy konkrét példát: a többi élőlény elpusztításának gyakorlatát. A vadállatokat eleinte egyfelől értékes prémjükért vadásztuk, másfelől, hogy megegyük őket, részben pedig, hogy ne ők egyenek meg minket. Persze akadt olyan is, amelyiket egyszerűen csak lélektelen sport, morbid szórakozás volt legyilkolni, például Mauritius röpképtelen madarát, a dodót (ugyan ki hibáztatott volna annak idején egy unatkozó, részeg tengerészt egy tizenöt kilós madár lelövéséért?). És hasonlóképpen: a tenger gyümölcseire elsősorban táplálékként tekintettünk, a tengerre magára pedig végtelenül nagy, csakis számunkra megterített asztalként.

A természetes élőhelyek kipusztítása elsősorban a mezőgazdaság bűne, ám e bűn önmagát gerjesztő szükségszerűségen alapult, hiszen fajunk terjeszkedésével egyre nagyobb szükség lett hatalmas kiterjedésű és megművelhető területekre, mind haszonnövényeink, mind haszonállataink számára, emellett az erdő faanyagot adott házak és hajók építéséhez, papír gyártásához, és így tovább. Az ember pedig nem állt meg. Mivel napjainkban Európa és Észak-Amerika, ha gépen szállunk fölébük, már nagy, színes sakktábla képét mutatja, szisztematikusan irtani kezdtük a délkelet-ázsiai és dél-amerikai vadont is. Előbbit, hogy olajpálma-ültetvényeket létesítsünk, utóbbit, hogy marhákat legeltessünk.

Persze városainknak, repülőtereinknek, autópályáinknak, gyárainknak is kellett elég hely. Az iparosodás eredményeként mérhetetlen mennyiségű szennyezőanyagot és szemetet kentünk szét magunk körül a világban, beleértve az óceánokban úszó műanyag szigeteket, az ózonréteget romboló freonokat vagy a mezőgazdasági területeken régebben használt DDT-t (diklór-difenil-triklóretán). Arra is rá kellett tehát jönnünk, hogy a tenger nemcsak hogy nem végtelenül nagy terített asztal, hanem végtelenül nagy szemetesládának sem tekinthetjük. Az űrszemét izgalmas kérdését most kikerüljük, hiszen ott mai tudásunk szerint nincs ökológia. Az ember keze nyoma idővel mindenütt megjelent. Egy ma élő tisztességes vadállat tele van mikroműanyaggal, nincs hol élnie, és egyáltalán örülhet, hogy eddig nem irtották ki. Mindez, hiába az irónia, sajnos egyáltalán nem túlzás.

Két dolog tetézi a bajokat, tovább növelve aggodalmunkat is. Az egyik, hogy csak egy élhető bolygónk van, a Föld, mely véges (ebben talán még a laposföld-hívők is egyetértenek). Nem lehet bármennyit kivenni belőle, még ha saját gyarapodásunkat exponenciálisnak, végtelennek és egyben fenségesnek gondoljuk is.1 A folyamatos növekedés mítosza már javában a múlté kellene hogy legyen, nem véletlen, hogy egyre több közgazdász keresi az ökológusok társaságát. A mennyiségi növekedés helyett néha-néha szóba jövő minőségi növekedés sem megoldás, mert igen nehéz példát találni arra, amikor az sem jár mennyiségi növekedéssel. A nem megújuló energiahordozókat az utolsó cseppig ki fogjuk aknázni, mielőtt valódi megoldás lenne a pótlásukra. A biomassza-alapú energia, a szélenergia és napenergia szintúgy nem jelent, távolról sem, megoldást a Föld teljes lakosságának energiaellátására, és ha bármilyen igényt ki tudunk is elégíteni hét- vagy nyolcmilliárd ember esetén, kétséges, hogy kilencmilliárdra is megvan-e a megoldás. Az alternatív energiahordozók kiaknázása még gyerekcipőben jár, de már most hatalmas területeken termesztünk üzemanyagnak vagy fűtőanyagnak szánt növényeket, hektárokat lepnek el a szélerőművek és a napkollektorok, egy egészen újfajta sivatagot alkotva. Pedig ez még csak az út kezdete. És amikor fogytán az energia, az lényegében semmi ahhoz képest, amikor a víz fogy el. Ki kell mondani, akkor is, ha szívesebben dugnánk homokba a fejünket: járványok és háborúk elé nézünk. Az első fecske talán Jemen, ahol már most komoly a probléma: a vízhiány kritikus, gyermekek halnak szomjan, és ezzel összefüggésben betegségek terjednek. Ahelyett, hogy odafigyelnénk, megértenénk a helyzetet, és megoldásokon törnénk a fejünket, a politikai közbeszédben ennél nagyságrendekkel lényegtelenebb látszatproblémákat csócsálunk világszerte.

A második gond, hogy bizony a fenti folyamatok egyszerre, kombináltan, sokszor egymást felerősítve hatnak.2 Emiatt indirekt hatások és nemlineáris, megjósolhatatlan folyamatok történhetnek.3 Ezeket nem azért nem tudjuk megjósolni, mert a tudósok lusták vagy buták lennének, hanem azért, mert a természet ilyen. Részben e korlátozott előrejelzési kapacitás hatására csökken rohamosan a tudományba vetett hit (mi az, hogy egy nappal előre sem tudja megmondani az időjós, hogy pontosan milyen idő lesz?!), miközben a légből kapott feltevésekkel dobálózó influenszernek nagyobb a követőtábora, mint a zseniális professzornak. Aki gondolkodásra szeretné késztetni az embereket, annak lassan mentegetőznie kell, ezt pedig remekül tükrözi az oktatási rendszerek krízise és az emberiség totális elhülyülése. Minek is iskolába járni, amikor sorra érnek minket árvizek és tűzvészek, melyeket az orrukat magasan hordó tudósok nem tudtak megjósolni (egyébként azért elég sokszor meg tudják, csak a döntéshozók képtelenek cselekedni, lásd a 2021-es németországi tragikus árvizet). Sajnos a jövőbeli folyamatok megjósolhatósága tovább fog csökkenni, minthogy várhatóan továbbra is egyre inkább összefonódó folyamatokkal nézünk szembe.

Tegyük azért hozzá: természetesen a tudósok sem feddhetetlenek a kialakult helyzetet illetően, a tudománynak (beleértve a tudománykommunikációt) vannak jelentős emberi korlátai. Egy hasonló témájú fejezetet nem egy ökológus vélhetően úgy kezdene, hogy nyolc oldalon át latin neveket sorolna, olyan fajok latin neveit, melyek épp kihalnak vagy épp készülnek kihalni. Listázni könnyű, és ha véletlenül valamelyik faj lekerül a listáról, akkor van kommunikálható siker is. Valójában a kritikusan fontos ökológiai folyamatok megértéséhez nem sok köze van a veszélyeztetett fajok listájának. Ez tehát semmivel sem visz közelebb a problémák megoldásához, de még mindig ez a mainstream természetvédelem, negyven évvel lemaradva a tudomány mögött. Már azokban az országokban, ahol legalább van hivatalos természetvédelem.

A legfőbb problémákat áttekintve megállapíthatjuk, hogy még mindig nem teljes a lista. Globalizálódó világunkban a világkereskedelem, a turizmus és egyáltalán a közlekedés olyan méreteket öltött (volumenben, sebességben), hogy egy sor élőlényt sikerült behurcolnunk olyan területekre, ahol azelőtt sosem éltek. Az egyik leghíresebb példa egy kígyó, amely egy repülőgép csomagterében érkezett Guam szigetére.4 Ott addig semmilyen kígyó nem élt, így az újonnan megtelepedő faj a madarak naivitását kihasználva néhány év alatt a kihalásig ragadozta a sziget szinte összes madarát. Sok egyéb fajt viszont szándékosan telepítünk be egy-egy területre, természetesen jót akarva, de majdnem mindig hatalmas bonyodalmakat okozva. Az üregi nyulak betelepítése Ausztráliába vagy a busa betelepítése a Balatonba sem éppen sikertörténet. A vadászok kedvtelésére betelepített, de nagy károkat okozó és kiirthatatlan ausztrál nyulak és az algásodás ellen betelepített, de szintén kiirthatatlan balatoni busák túlszaporodásával lényegében lehetetlen visszacsinálni a korábban hozott igen rossz, átgondolatlan döntéseket.

De egyre több invazív élőlény jelenik meg az embertől függetlenül, a klímaváltozás hatására is. Ezen élőlények felmelegedésre adott válasza az, hogy a sarkok felé mozdítják élőhelyüket, a legmelegebb területekről eltűnnek, és hidegebb, addig ismeretlen területeken is megjelennek. Persze ez sem teljesen független az embertől, inkább csak nem közvetlen, hanem közvetett emberi hatás, hiszen a klímaváltozás előidézésében nagy szerepet játszunk. Akárhogyan terjednek is, bizonyos állatok vektorokként működnek, azaz magukkal hordoznak kisebb-nagyobb kórokozókat. A dengue-láz és a chikungunya-láz európai megjelenése olyan jelenség lehet, melynek hatására az invazív állatfajokkal kapcsolatos vészjelzések már nemcsak a sötétzöld természetvédők károgásának tűnnek, hanem komoly figyelmeztetésnek (mindkettőt szúnyogok hozták északra, egyelőre Dél-Európáig).

A természetes élőhelyek csökkenése mellett újszerű, de komoly probléma a feldarabolódásuk is, más szóval az élőhely-fragmentáció. Ilyenkor például egy korábban egységes erdőfolt helyett két kisebb alakul ki, mondjuk egy út megépítésének hatására. A legtöbb élőlényt ez nem zavarja, de egyre több fajról derül ki, hogy a fragmentáció hatására kerülnek a kihalás szélére – vagy azon is túl. A problémát itt az jelenti, hogy az utakkal és városokkal felszabdalt tájban az egy-egy kis foltra bezárt piciny populációk izolálódnak és előbb-utóbb beltenyészet alakul ki köztük, ily módon pedig genetikailag leromlik az állományuk. Ez tehát lassú halálnak tekinthető, de az is halál: egy tanulmány szerint egy vizsgált trópusi őserdőben a fragmentáció hatására az ott élő madárfajok közel fele fog várhatóan 50 éven belül kihalni.5

Vadonból puzzle, avagy ki gépen száll fölébe, annak térkép helyett már kockás abrosz e táj. Légi felvétel a thaiföldi Nan tartomány egyik rizsföldjéről

De ezek külön-külön talán még könnyebben orvosolható problémák lennének. Mint fentebb jeleztem, sokszor az eddig említett okok kombinációi az igazán aggasztóak. A felmelegedéshez sok faj kényelmesen tudna alkalmazkodni, élethelyüket a sarkok felé tolva. A fragmentáció sem jelentene sokszor akkora akadályt, ahhoz is lehetne talán alkalmazkodni. Ha azonban együtt jelentkezik a két hatás, tehát egy fragmentált tájon köszönt be a felmelegedés, akkor az élőlények mennének, de nem tudnak. Olyan, mintha összekötött lábbal vízbe löknének valakit… A két külön zavaró tényező is fennakadást okozhat, de a kombinációjuk az igazán veszélyes. A legnagyobb probléma manapság talán éppen az, hogy az egyébként megdöbbentően ellenálló és ügyesen alkalmazkodó ökoszisztémákat annyi irányból zavarjuk, hogy egyszerűen lehetőséget sem kapnak arra, hogy a felmerülő kihívásokra érdemi válaszokat tudjanak adni. Beszorítjuk őket, így nem marad mozgásterük, miközben az újabb és újabb kihívások esztelen iramban jelentkeznek. Emiatt tekinthetjük és tekintjük is törékenynek az ökoszisztémákat. Mert önmagukban messze nem annyira törékenyek. Egy náthát mindenki könnyedén kihever, de leromlott immunrendszerrel végzetes is lehet.

Sok és sokféle változás kombinációja kellett ahhoz, hogy eltérítsük a Golf-áramlatot. Ez talán az emberiség eddigi legnagyobb „műve”. Büszkeségre ugyan nem ad okot, de felveti a kérdést: mi lenne, ha ugyanilyen volumenű jót is tennénk néha a változatosság kedvéért? Közben az Amazonas vízhozama rekordokat döntöget: a felmelegedő óceán jobban párolog, a felhőkből lezúduló csapadék okozza a megnövekedett vízhozamot, emiatt sosem látott méretű a tengerbe ömlő édes hordalék, ami mérhetően megváltoztatja a tengeri mikrobiális ökoszisztémát, mellyel halak, azokkal pedig emberek táplálkoznak. Izgalmas, persze inkább akadémikus kérdés: mi lenne, ha egy ökoszisztéma minden tagját azonos mértékben pusztítanánk? Könnyű belátni, hogy ha például szelektíven a csúcsragadozókat irtanánk ki, akkor alaposan felborulnának a természet szabályozó folyamatai, ebben az esetben nem lenne, ami kordában tartaná a növényevőket, akik ily módon túlszaporodnának. Nem igazán tudjuk megmondani, mi történne, ha minden faj populációjának pontosan a felét, de legalábbis ugyanakkora hányadát irtanánk ki. Gondolatkísérletként mindez nagyon érdekfeszítő (még ha némileg morbidnak hat is), de például a tengeri halászat esetében komoly haszna is lenne, ha kiderülne, hogy a többfajú halászat egyenként káros hatásai esetleg egyszerre részben kioltanák egymást. Mindez nem a holnap természetvédelmének kérdése, legfeljebb annyiban, hogy olyan rendszerszemléletet javasol, ami nagy hiányossága a jelenlegi hozzáállásnak.

Mi jön még?

A lokális, kisebb skálájú behatások, melyeket mi okozunk a rendszerben, már összeérnek, és egyre inkább össze is fognak. Emiatt egyre erősebb lesz a hatások kombinálódása, és nemlineáris, az eddiginél is sokkal kevésbé megjósolható változásokkal kell számolni. Természetesen mindez elvben valamilyen értelemben véve pozitív eredménnyel is járhat olykor-olykor, megoldások is születhetnek. Csakhogy az élővilág történetében a megoldások sokszor vérrel és kihalással jártak. A természet nem szenveleg. Az ökoszisztémának mindegy, milyen fajokkal működik, csak az a fontos, hogy tovább fussanak a folyamatok. Ez annyit jelent, hogy ha a folyamat elakad, változások következnek be, ha pedig a rendszer egyre jobban működik, a változások mind ritkábbá válnak, ami által például stabilizálódik a fajösszetétel.

Amikor egy faj túlszaporodik, lényegében ötféle mechanizmus foghatja vissza a folyamatot. Először is, elfogyhat a tápláléka, emiatt lassul a növekedése, vagy akár elkezdhet csökkenni a populáció mérete (éhínség). Másodszor, rátalálhatnak a ragadozók, amelyek örömmel fogyasztják a túlkínálatban jelentkező prédát (top-down, azaz fentről lefelé ható kontroll). Harmadszor, kórokozók, paraziták szaporodhatnak el, melyek szintén kihasználhatják a gazdaszervezetek sűrűségét (járványok). Negyedszer, a környezet sok egyéb tényezője is korlátozhat, például nincs elég fészkelő- vagy búvóhely (szűk élettér). Végül, ötödikként, a nagy sűrűségben élő egyedek termékenysége lecsökkenhet, illetve a viselkedése is megváltozhat, például agresszió léphet fel (háború). Az emberi fajnak a 21. század korábbi éveiben még csak az ötödikkel kellett szembesülnie, de ma már látjuk, hogy a harmadik korlátozó erő is intenzíven jelen van. Az elsőt, az éhínséget a legtöbb országban megoldottuk: bőven van táplálékunk. A Föld nagy ételgyár és táplálékraktár lett. Persze itt-ott lehet lokális éhínség, de ez az emberiséget magát nem érinti, fajszinten nem fogunk éhen halni. Gondoskodtunk róla, hogy a második mechanizmus se zavarjon, szinte minden veszélyes ragadozót megtizedeltünk vagy kiirtottunk. Lehet rettegni a cápáktól és a tigrisektől, de másodpercenként többen halnak meg autóbalesetben vagy elhízás miatt, mint amennyi embert egy év alatt széttépnek a cápák. A negyedik akadály ellen ezer találmányunk segített, ruhát hordunk és házat építünk, hogy a teljes földgolyót benépesíthessük, beleértve annak legridegebb tájait is. Lassan más bolygókon is felüti mohó fejét az ember, de a mélytengerek egyelőre ellenállnak (persze minek is mennénk oda, mikor már azok is tele vannak mikroműanyaggal).

Így aztán, a mesterséges népességszabályozást nem számítva, saját, fajon belüli konfliktusaink és a járványok jelentik az egyedüli korlátot minden egyebet elpusztító fajunk túlszaporodása ellen. Járványok és háborúk, ahogyan azt Jared Diamond amerikai evolúcióbiológus 1997-ben megírta.6 Az 1960-as években még éhínségről és járványokról beszélt a szintén amerikai Paul R. Ehrlich,7 de be kellett látnunk, hogy a modern mezőgazdaság képes elpusztítani minden egyebet maga körül. Gyarló emberi természetünknek megfelelően a jövőben nem éhezni fogunk, hanem háborúzni.

Egyfajta vallásháború kezd mindeközben kibontakozni a túlnépesedést, illetve a túlfogyasztást okoló „zöldek” táborai között. Lényegében a kettő szorzata határozza meg, milyen mértékben éljük fel bolygónkat, emiatt kár is ezen vitatkozni. Bizonyos szempontból mindegy, hogy 5 ember eszik 1-1 kiló krumplit, vagy 1 ember eszik 5 kiló krumplit. Legalábbis a krumpli mennyisége szempontjából. Van, aki szerint kevés embernek kellene jólétben élnie, mások szerint lehetünk sokan, de éljünk aszkéta módon. A megoldás, a vadon szava szerint, az lenne, ha egy-egy ország ezt vagy azt a stratégiát választaná, és végül meglátnánk, melyik működik jobban. Változatosság, szelekció, alkalmazkodás. Hasonlóan ahhoz, ahogy különböző országok más-más stratégiára helyezték a hangsúlyt a Coviddal szemben. Volt, ahol a lezárásokra esküdtek, volt, ahol a maszkviselésre, és volt, ahol az oltásra. Hiába, az emberi történelem a faj konstans kísérletsorozata egy-egy túlélési stratégia sikerességének tesztelésére. Sajnos azonban az országok minilaborkénti megmérettetése mégsem igazán járható út, mégpedig a globalizáció miatt. Ennek ugyanis minden előnye és szépsége mellett látnunk kell a hátrányait is. Az ezer szálon egymással összekötött országok egymáshoz bilincselve zuhannak a szakadékba. Látjuk, hogy például Norvégia vagy Svájc próbál részben saját úton járni, de azt is látjuk, hogy e sorok írásának pillanatában az orosz agresszióra adott válaszok milyen erős globális hatásokat váltanak ki. Az ökológiai rendszerek is egyre globalizáltabbak, ez részben a mi érdemünk. Mi magunk is hozzásegítjük a fajokat az új területek meghódításához, illetve az általunk okozott globális változások hatására maguktól is mozognak. Új ragadozók, új versenytársak, új paraziták jelennek meg velük szemben korábban naiv és így felkészületlen közösségekben.

Mi legyen?

Manapság szinte kizárólag természetalapú megoldásokat keresünk (nature-based solutions), de valójában azt sem tudjuk pontosan, ez mit jelent. Lényegében egyetlen természetalapú megoldást kellene alkalmaznunk, de azt mindenhol. Ez a változatosság és az alkalmazkodás elve, mely az élet történetének egyik legalapvetőbb rendezőereje. Régen sem lehetett megjósolni, mit hoz a jövő, a változatos rendszerek mégis sikeresek lehettek, mert sokféle körülmény között tudtak fennmaradni, megvolt a rugalmasságuk és így az alkalmazkodóképességük. A biodiverzitás megőrzése éppen ezért kulcsfontosságú. Ha sokféleség van, sokféle választ lehet adni egy-egy újabb kihívásra. Viszonylag állandó környezetben ez kevésbé fontos, mondhatni luxus, de egyre változóbb körülmények között egyre lényegesebb. Ma, amikor a leggyorsabbak a változások, a legfontosabb a diverzitás – kár, hogy talán éppen most csökken leginkább.