Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-99130-657-3

ISBN e-book: 978-3-99130-658-0

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Szabó Mihály, Zoom-zoom | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

A grafikákat Szabó András, Prima Díjas grafikus művész készítette

www.novumpublishing.hu

Előszó

„A bensőm remeg érte,

irgalmaznom kell neki –

így szól az ÚR.”

(Jer. 31,20)

A szerző bevezető sorai

1945 májusa… A második világháborúnak vége volt, de a nyomorúságnak még nem. Más gondok szakadtak az emberekre. Olyanok, amelyekre nem volt idő fölkészülni. Jelentkezett egy új nemzedék. Egyszerűen születtek, vagy éppen előkerültek, vagy elhagyatva megtalálták őket. A béke első és a háború utolsó két-három évének újszülötteit. Egy részük még a bombázások zajában, vérengző öldöklések háttere előtt fogant.

Kik voltak ők? Gondos családtervezés eredményei? Nagy szerelmek gyümölcsei? A nyugatról keletre és a keletről nyugatra vonuló elvadult katonák erőszakának eredményei? Eldugdosott árva zsidó gyerekek, kiknek szüleit elhurcolták a koncentrációs táborokba? Újszülöttek, akiknek apja valamelyik lövészárokban maradt, vagy névtelenül elföldelték, mikor továbbhúzódott a front? Vagy szülőanyjuk a bombázások törmeléke alatt hűlt ki és a megmenekült szomszédok húzták ki mellőle síró csecsemőjét? Vagy egy doboz cigarettáért magukat odaadó utcalányok magzatai, véznák és mindig éhesek? Vagy a fasizmus és kommunizmus véres kezű fanatikusainak utódai? Vagy… vagy… vagy…?

Kik voltak ők? Ki várta őket? Örültek-e nekik?

Nem sokan voltak köztük, akik ezt elmondhatnák magukról. A válasz legtöbbször egy mély, elkeseredett sóhajtás volt: „ez már tényleg nem hiányzott!” Egy elhallgatott, megtűrt nemzedék csöpörödött fel; maga is hallgatásra kényszerített, mert a kérdésekre hallgatás és elhallgattatás volt a válasz. A Rákosi-éra meg a Kádár-rezsim nem tűrte a szabad véleménynyilvánítást még a magánéletben sem.

Kik voltak ők? Milyen volt a lelkiviláguk? Mi foglalkoztatta őket? Kik gyalázták és erőszakolták meg gyermeklelküket? Kik próbálták sérüléseiket gyógyítani?

Nyugat-Európában ezt a nemzedéket a ’68-asoknak nevezik, mert 1968-ban ez a generáció indította el – kiábrándulva Istenből és emberekből, fölforgatva a nyugat-európai fővárosokat, fölbujtva a magukat intellektuelnek nevező egyetemi oktatóktól és agitátoroktól – azt a végzetes társadalmi folyamatot, amelynek több áldozata lett a mai napig Európában, mint a második világháborúnak, beleértve többek között a magzatelhajtás gátlástalan legalizálását is, zászlajukra írva mint legfőbb prioritást az „önmegvalósítást”, amelynek hajtóereje nem más, mint a határtalan egoizmus, sok esetben értelemgyöngítőn individualizmusnak is nevezve.

Általános válaszokat ezekre a kérdésekre aligha lehetne adni, mert a serdülőkor után fölébredt bennük a szégyenérzet sajátos formája, amikor már nem is akartak válaszokat kapni az identitásukat érintő kérdésekre, de saját maguknak kezdtek identitást faragni a még földolgozatlan és elhallgatott közelmúlt tagadásának ingoványos talaján.

A szerzőnek nincs szándékában a fölvetett kérdések vizsgálatával foglalkozni, de ennek a nemzedéknek tagjaként enged bepillantani a lírának, mint irodalmi műfajnak a segítségével abba az érzelmi- és lelkivilágba, amelynek maga is részese volt. A kötet ugyan életrajzi jellegű, de autofiktív.

Szeged, 2024. március 25.

Dr. Szabó Mihály

Prológus

A sortűz szaga

1956. október 26. csendes őszi napnak indult. Bágyadt napsugár nyalta a tintafoltokat a már nemzedékeket kiszolgált iskolapadon. Jobb híján megpróbáltam a napsugár fakító munkáját egy régi zsilettpengével meggyorsítani. A tintafoltok ugyan engem nem zavartak, de a láthatóan odaadó kapargatás hatásosan palástolta azt az izgalmat, amit egy 11 éves gyerek fejében, lelkében az elmúlt napok okoztak. Az iskolában az a hír járta, hogy még a délelőtt folyamán haza fognak bennünket küldeni. Egyébként bizonyosan örömet okozott volna egy potyán jött iskolai szünnap, de ma valahogy nem akart igazi öröm feljönni. Erőltetett közönyösség ült az osztályra, pedig az órák közti szünetek különben zajosan teltek. Csak Berta Jenci idétlenkedett, művészi piruetteket róva a padok között (később Franciaországban tánctanár lett belőle).

Pátosztalan utasítással küldtek haza bennünket. Mindenki a legrövidebb úton menjen haza, kerüljük a nagyobb csoportosulásokat. Kivételesen viszonylagos rendben hagytuk el az iskola területét. A Kálvin téri pártház előtt már sokan ácsorogtak. Időnként kinézett valaki a kapun idegesen, de a legtöbben a Takaréktár utcába igyekeztek, tüntetően pillantásra sem méltatva a pártház ablakait.

Otthon édesanyám a szokott délelőtti teendőit végezte, az ebédlőben detektoros rádió recsegett, édesapám az asztal fölé hajolva rendezgetett egy köteg papírt. Írógéppel sokszorosított versek voltak. El akarta őket valahová dugni. Végül talán a hideg kályha hamuja alá tette. Azt hiszem, Illyés Gyula: Egy mondat a zsarnokságról című költeményének példányai voltak. (Évek múlva egy ilyen köteg papírt találtam a könyvszekrényben a díszes Jókai-kötetek mögött.) Már napok óta arról beszéltek szüleim, hogy apámat el fogják vinni. Nem mertem megkérdezni, miért és hová, de este mindig felöltözve, kabátban feküdt le, ha egyáltalán lefeküdt, mert, mint ahogy mondta: „ezek nem várják meg, hogy valaki felöltözzön”.

– Átszaladok Jancsihoz! – kiáltottam be az ajtóból, s választ nem várva már futottam is ki a kapun. Tudtam, szüleim azt mondták volna, ne menjek sehová. Jancsi a szomszéd házban lakott, a Takaréktár utca 3-ban. Minden fontos dolgot vele beszéltem meg, vagy náluk a pincelejáróban, vagy nálunk a hátsó lépcsőház padlásfeljárójában, ahol nem hallhatta senki. Úgy éreztem, most sok megbeszélnivalónk van.

Ahol mi laktunk, sarokház lévén csak meg kellett kerülnöm az épületet, s máris a Takaréktár utcában voltam. Minden méterrel sűrűbb lett a tömeg. Egy üzlethelyiség ajtajában állt fenn a lépcsőn Feri, egyik iskolatársam az Arany János utcából.

– Itt nem jutsz tovább – mondta pipiskedve, hogy jobban lásson előre, a Széchenyi tér felé. Beláttam, s fölálltam mellé a lépcsőre. Ebben a pillanatban fülsiketítő dörrenéssorozat szakította meg a tömeg moraját. A síri csend épülete mintha összedőlt volna. Egyetlen szó nélkül futni kezdett a tömeg. Csak a cipősarkak kopogását, a kabátok suhogását, az emberek lihegését lehetett hallani. A Széchenyi tér felől a fejek fölött fehér füst hömpölygött, s végül betöltötte az utcát. Édeskés-keserű, fojtó füst, mint sokezernyi gyufaszál ellobbant lángjának füstje. Az elégett kénpor és salétrom émelyítő, maró szaga. Feri fülemhez hajolt, éreztem, hogy ő is reszket.

– A sortűz szaga – mondta, aztán szó nélkül leugrott a lépcsőről és eltűnt a rohanó tömegben.

Szaladni kezdtem én is. A kapunkig legfeljebb száz méter volt. Mint megzavart hangyaboly, úgy hatott rám a szűk udvarban kavargó sokaság. Magasföldszinten laktunk.

A nyitott lakásajtó előtt mintha már sorban álltak volna. De nem sorban állás volt ez – gyakorlatilag nem fértek be többen. Talán nem akarta senki az ajtót bezárni a véres kilincs miatt; talán remélték az emberek, hogy bent a nyitott ajtónyíláson keresztül megpillanthatják a menekülés alatt elvesztett társukat. Anyám nem mondott semmit, amikor befurakodtam az ácsorgók között a konyhába, csak szótlan megölelt.

Az udvar felé nyitott ablakokon keresztül megtelt a lakás is a lövések fojtó füstjével. Hiába szellőztettünk, még napok múlva is ezzel a szaggal orromban ébredtem. Az előszoba parkettjén vércseppek csillogtak. A részint már eltaposott, széthordott nyom a fürdőszobába vezetett. Apám borotválkozótükre előtt egy magas őszes férfi tisztogatta a homlokán tátongó sebet.

– Szerencsére csak a bőrt hasította fel a golyó – mondta halkan apámnak, aki segédkezett neki egy tiszta zsebkendőt arcszeszbe mártogatva. Véres mosdókagylónk fölé hajolva próbálta valaki a csuklójából szivárgó vért rácsavart törülközővel elszorítani. A fürdőszoba ajtajában egy ismerős fiatalember a szemközti Református Palotából jelent meg, a futástól még szaporán szedve a levegőt.

– Miska bácsi! – szólt be apámhoz. – Meghalt…

Édesapám hátrafordult, keze megállt a levegőben az arcszeszes zsebkendővel, tekintete a véres kőpadlóra siklott a fiúról, s hitetlenül megrázta fejét.

– Akit meglőttek a Takarékpénztárnál – mondta a fiatalember elcsukló hangon. Aztán megfordult, s mintha ő tehetett volna róla, lehajtott fejjel tétován az ajtó felé indult.

Síri csend uralkodott a lakásban. Tanácstalan arcok meredtek maguk elé, néhányan sírtak. Édesanyám egy kancsó vízzel meg poharakkal a kezében ment szobáról szobára.

Kora délutánra kiürült a lakás. Kisebb csoportokban mentek el az emberek, egy néma kézfogással vagy suttogott köszönömmel elbúcsúzva szüleimtől. Akkor kezdődött a némaság és a suttogás korszaka, ami az ’56-os eseményeket illeti. Szó nélkül tették rendbe a lakást, eltűntek a vérfoltok az előszobából, a mosdókagylóról, az ajtókilincsről. Szó nélkül feküdt le este édesapám kabátban, cipőben. Én sem csodálkoztam már rajta, nem kellett már semmit kérdeznem, ki, miért és hová akarja őt vinni.

Ha Ferit az utcán láttam, csak intettünk egymásnak, nem álltunk meg beszélgetni. Egy darabig Jancsihoz sem mentem át a szomszédba. A következő hetek észrevétlen eltemették ezt a napot. Egyszerre mintha vége lett volna az önfeledt gyerekkornak. Egyszerre tudatosodott bennünk, hogy vannak dolgok, amelyekről nem lehet beszélni. Úgy éreztem, erre még nincsen szókincsem, talán nincsenek is rá szavak.

1987 nyarán találkoztam Ferivel a Takaréktár utcában. Tizennégy év után először jöttem haza Németországból idős szüleimet meglátogatni. Ha nem köszön rám, nem ismertem volna meg. Hamuszürke borostás volt az arca, nehezen húzta lábát. Észrevette rajtam a megdöbbenést.

A földet nézte, majd rövid hallgatás után megszólalt:

– Hát… ez van.

Igen, ő volt az, aki a lépcsőről leugorva tűnt el a rohanó tömegben azon a napon, a sortűz napján. Mélyről szedte a levegőt, mint akinek minden légvételért meg kell küzdeni. Még mindig nem nézett fel. Lassan egy gyűrött doboz cigarettát húzott elő zsebéből, reszkető kézzel, szótlan kínálta. Én már régen leszoktam a dohányzásról, de hogy zavaromat palástoljam, számba dugtam egyet. Tenyerével a gyufaszál lángját védve adott tüzet. Most először nézett szemembe. A gyufaszál ellobbant, de nem vette el kezét arcom elől. Vékony füst szállt fel lángot védő markából.

– Érzed? – kérdezte. – Érzed?

Kérdőn néztem rá.

– A sortűz szaga… – suttogta keserű mosollyal a szája sarkán.

Memento

(1956 november 4. Ezen a napon indított a Szovjetunió katonai inváziót a forradalom leverésére)

A börtönök újra teltek

diákokkal meg tüntetőkkel,

mert szólni mertek.

A gyűlölet gyűlöletet szült,

tankok fekete füstje

kiontott vérbe vegyült,

előkerült megint

a romlott rendszer kincse

az elhallgattatás bilincse

és dübörögtek éjjel-nappal

vonuló lánctalpak alatt

a leomló égő falak...

Hazug vörös kezekbe

került a szepter

megfulladt a kiáltás:

el a kezekkel!

Nyugatról álszent urak

néztek a Kárpátmedencére

Keletre kacsintva titokban:

„na végre“

kicsit fintorogtak

a vér szagától

de a Szabad Világ

el volt telve önmagától

És kezet nyújtottak egymásnak

(természetesen hátunk mögött)

ne haragudj Iván

Hungaria már megint

a levesünkbe köpött

I.

Elfojtott szavak

„Ezek tudnak ölni is,

nem csak fájnak…”

(A tűzhányó nem hal meg)

A tűzhányó nem hal meg

A tűzhányó nem hal meg,

csak fojtó dühében

ájultan szendereg

égető tüzének

szabadon lobogni

orró vágya

ám kopár csúcsán

az örök hó alatt

állja útját

vénhedt torokban

megdermedt láva.

De majd egyszer

a hiú hazugságok havát

leolvasztják friss szelek

s a hegy gyomrában

morajlanak

a bilincsre vert szellemek

eljön az áhított pillanat

s mint robbanás törnek ki

izzó kövekként

az elfojtott szavak

Élük magmában edzett acél

és hirdetik

a vulkán mégis él –

beton fejek fölött

süvítve szállnak

halljátok végre meg!

Ezek tudnak ölni is,

nem csak fájnak…

(1967–’68)

Hajnali sorok

Mint dermedt cseppkövek,

olyan a város

(vén és kihalt az éjszakákon)

sör és lángos

szaga szálldos,

s a hajnal szelétől

most fázom.

Kémények füstje alatt

dereng a keleti ég alja.

(órám megállt)

A gyárak monoton hangja

felzokog.

Orrom

nedves a párától –

mint a múlás pora

ül rá a korom.

Kígyózó sor

a hentesüzlet előtt,

a segéd felhúzza a redőnyt,

ablakán a disznó fölé

írták a gyűlölt

NEVET…?

Ijedten oszlik a sor,

a hentes rémült arca

az ablak mögött,

mosolyra rándul

a segéd szája,

ahogy a földre köpött…

(De már el is múlt hat óra,

jobb ha megyek,

vinnyogó sziréna

hangja remeg,

egyenruhások raja

tölti be a teret…)

Újságpapírba

tekerve viszem

hónom alatt

pazarló éltem töredékét,

mi belőle maradt…

(köteg vers,

elfojtott szavak)

A képet emlékként

veri fejembe az idő,

mint a szeget.

Agyrázó

csörömpöléssel

most hozzák a tejet –

járdára dobott

fényes kannákról

gyöngyökbe

rakódott

harmat

csorog,

mint kínzott lelkem

színtelen vére,

melyen megcsillant

a kor kósza fénye.

(1967)

Szilánkok

(1966/1)

Ha behívnak Hatalmasok

(beszélgetésre)

legyél udvarias vendég

de kezedben tartsd mindig

a keményfát aprító fejszéd…

Szilánkok repkednek

(felsóhajt a fejsze:

erről nem volt szó, ejsze!)

nem érted miről beszélnek?

– megszakadt a mondat –

kezedből kiverték fejszédet –

a tollat

A Múzsa halála

Besúgó-ének robotzajában

csoszognak éltes naplopók –

aki nevet, zajong, énekel magában,

annak lelkén még csüngnek csecsszopók,

de

hiába szólunk pofonról, kussról,

robotzaj nyomja el dalunk,

visszamászik hát fülünkbe, ott duruzsol,

amíg egy rossz rúgástól meghalunk,

és

kegyetlen csóktól tomporunkon

a szédelegő, szajha Múzsa

kínpadjára rogy, arca rút illatoktól

a förtelmességig összezúzva.

Van még itt más is

Van még itt más is,

nem csak zúzott arcú Múzsa,

van még itt vörös báróktól

fönntartott

proletárdiktatúra

van még pártkáderek

aljas árulása

egy nyomorult ország

kiárusítása.

Vannak még itt

akik félnek

vannak még itt

kigyúrt verőlegények

nem tudod kik ők

nem látod őket

a diszkrét szereplőket

de néha az út szélén

hever hidegen

egy ismert

vagy éppen ismeretlen

Kritikus,

– közéjük nem való –

egy osztályidegen

alattvaló.

Kádár juhász kutyái

Eddig juhászok voltunk,

most lettünk a kutyái.

Ugatunk néha,

hogy tereljük a nyájat.

De csak egyet füttyentsen a gazda,

térdre kényszeríti a kutyákat.

Suhog a fütykös,

ha harapni merészelsz,

vinnyoghatsz utána.

Neked örökkön kuss legyen,

mert te vagy a juhász

feddhetetlen erkölcsű kutyája.

De ha a nyáj pihenni tért,

s mi mégis szaladunk egyet

keresve a múlt

elásott csont-kincseit,

süvölt utánunk a kihalt mezőn:

„Büdös kutyák, az anyátok istenit!”

Behúzott farokkal

megszégyenítve

ütött sebeink

nyaljuk szótlan.

Színlelt hűséggel lihegünk

a vörösre festett

kutyaólban.

(1966)

A párttitkár fogadásán

Karcsú üvegcsillárokról

zuhog a fény

csillogó hajakra, meztelen vállakra –

villan a nők brossain és övén,

hamis mosolyt csal hazug szájakra.

Nehéz parfümillat, szivarfüst száll,

és mint a köd megül…

vonaglón visongó zene

táncoló párok

kusza árnyékába vegyül…

Néha poharak csengenek

s elfojtott kacajok –

mint holt lelkek, nesztelen

járkálnak fekete ruhás alakok…

Valamit mondanak (egymást nem értik)

bambán bámul a szem a szembe,

beszűrődik közéjük a nyitott ablakon

az éjszaka nyomasztó csendje…

- - - - - - - - - - - - - - - - - -

Ajtó nyílik – ajtó csukódik,

reszket kezük a kilincsen,

keresnek valakit, aki se bent,

se kint nincsen…

Egymásra néznek dermedten,

és tudják, hogy hiába keresik,

és mosolyognak kényszeredetten

(némelyik sír)

az ajtó előtt valaki elesik…

– Gyere be – suttogják halkan

– gyere!

…nyílik az ajtó, s beszállong egy dallam,

régi, elcsépelt zene.

(1972)

Szakadék fölött

A dohányszínű hajnali ég alatt,

a belváros kövei

és üvegei között bolyongva,

a ritkán hulló percek

arcomba csapódnak.

Mint az őszi eső.