A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vi Keeland: The Unraveling, 2024

Fordította
MÁRTON ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019, 2024 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Tiltott gyümölcs (Rivaldafény-sorozat 1.), 2021

Szerelmi háromszög (Rivaldafény-sorozat 2.), 2022

Kockázatos kaland, 2022

Érzéki játék, 2022

A kemény főnök, 2023

Nico, a harcos (Keményfiúk 1.), 2023

Vince, a bajnok (Keményfiúk 2.), 2023

Jax, a csábító (Keményfiúk 3.), 2023

A játszma, 2024

Az utazó, 2024

Copyright © 2024. THE UNRAVELING by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Márton Andrea, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Zoë King, Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-07-6

Kennedynek,
aki előbb hitt ebben a könyvben, mint én magam.

ELSŐ FEJEZET

Most

Régebben mi is így néztünk egymásra. Mielőtt te egyszerűen mindent elrontottál.

A férfi sálat kanyarít a mosolygó nő nyaka köré, majd odahajol és megcsókolja az orra hegyét. Határozottan elkapom pillantásomat a kirakatról, és továbbmegyek. Talán segít, ha sétálok még másfél kilométert, hogy kiszellőztessem a fejemet, és végre normálisan tudjak gondolkodni azon, hogy mit kezdek a napom további részével. Vagy az életemmel.

Egy háztömb, majd még egy. Megállok egy zebránál, előttem egy tucat ember. Egy nő megnézi a telefonján a pontos időt, egy gyerek egyensúlyozik a könyvekkel teli hátizsákjának súlya alatt, egy ötezer dolláros öltönyt viselő üzletember a telefonjába káromkodik valami rosszul alakult üzlet miatt.

Dühös. Talán terápiára lenne szüksége. A legtöbben így vagyunk ezzel. Én magam is.

Én különösképpen.

Füves cigit szívó kamasz lány halad el mellettem, a fülében lévő fülhallgatóban szóló zenére bólogat. Egy húsz év körüli, bő farmert és pólót viselő srác úgy tesz, mintha nem fagyna szét a hátsója.

Egyvalamiben különböznek tőlem – mindannyian láthatóan céltudatosan tartanak valahová.

Valószínűleg ők is ezt látják rajtam. Mostanában elég ügyesen színlelek, nem igaz?

De ezek az emberek hamarosan hazaérnek a családjukhoz vagy a kutyájukhoz, vagy a videójátékukhoz, én pedig még mindig itt fogok sétálni. Keresek valamit, bár nem tudom, mit. Vagyok annyira tudatos, hogy rájöjjek: ez azt jelenti, hogy talán sosem találom meg.

Vehetnék egy kutyát. Akkor legalább lenne értelme a sok sétának. Persze etetnem kellene. Minden reggel kikászálódni az ágyból, hogy kivigyem, ezzel elkerülném, hogy ne tegye tönkre a szőnyeget. Szeretetet és gondoskodást igényelne.

Nagyot nyelek, hogy szűnjön a gombóc a torkomban. Egyik ilyen tevékenységet sem tudom elvégezni. Főleg az utolsó néhányat.

A lámpa vált, a tömeg megindul, én pedig sodródom vele, át az úton. Befordulok a sarkon, és néhány másodperc múlva barna mészkő épületek vesznek körül. Lassítok, és sietősen elhalad mellettem egy másik járókelő. Nyilván ő is igyekszik valahová.

Szellő libbenti meg a leveleket, egy ginkgofa sárga és narancsszínű levelei záporoznak körülöttem. Majdnem itt laktunk a Gramercy Parkban, pont az egyik ilyen barna mészkő épületben. Ahol az előcsarnoknak égkék színe van, és a dolgozószoba ablaka a belvárosra nyílik. Ha ezt az otthont választottuk volna a lakás helyett, minden más lett volna? Ez az egy döntés hullámokat vetett volna az életünkben, és most itt állnál mellettem?

Engedélyezem magamnak, hogy elképzeljem. Ezen a környéken az emberek családot alapítanak. Talán most már gyerekünk is lenne. Egy évet otthon maradtam volna. Jobban odafigyeltem volna, észrevettem volna, mekkora baj van veled. Ha még mindig itt lennél, valószínűleg úton lennél – Michiganben vagy Kanadában lenne meccsed. A praxisom virágozna, nem pedig szép lassan összeomlana. Talán felfogadtunk volna egy au pairt. Talán… csak talán.

A szél ismét feltámad, bevág nyitott felsőkabátom alá. Összehúzom magamon, szorosra veszem az övet. Órák óta vagyok a szabadban, haza kéne mennem. De miért?

A faágak ringanak, egy újabb szélroham leveleket fúj a cipőmre. Egy merész, sárga falevél felszáll, és beleakad a hajamba. Odanyúlok, hogy kiemeljem, és alig pár centire tőlem száguld el egy taxi, az általa keltett szél arcul csap. Francba! Nem is láttam, hogy piros volt a lámpa. Hátralépek a járdára, nekiütközöm a mögöttem állónak, majdnem elesem.

– Hölgyem! Jól van?

Egy húsz év körüli, Burberry ballonkabátos lány áll mögöttem, csípőjén kétéves kislány, ugyanolyan márkájú dzsekiben, két lófarokkal, egy másik gyerek pedig egy vintage babakocsiban ül, és az ujját szopja.

Apró hullám, betekintés abba, ami lehetett volna. Ami soha nem valósulhat meg amiatt, amit te tettél.

Benyúlok a kabátzsebembe, végigsimítom a kulcscsomómat. A te kulcscsomódat. Azt, amiről eszembe jut minden álmunk és reményünk. Megnyugtat. Már amennyire manapság meg tudok nyugodni.

– Hölgyem? – lép közelebb a lány, akiről már meg is feledkeztem. – Mondja, nem esett baja?

Elkapom a pillantásomat, kis családja túlságosan is közel áll az álmaimhoz. Nehezen viselem a közelségüket.

– Jól. Kösz.

Arrafelé megyek vissza, amerről jöttem, most sietősebb léptekkel haladok. Menekülök. Hogy mi elöl? Nem számít. Lebámulok a szürke betonra, majd felnézek a szürke égboltra. Egy kirakatban meglátom a tükörképemet – sápadt, keskeny arc, túl éles járomcsont, túl erős áll. Mélyen ülő, valaha élénkzöld szem, amely ma már tompán fénylik. A szemem is szürke. Melíroztatni kéne a mosogatólé színű, szőke hajamat, hogy feldobjam.

A következő bolt ajtajában harang csilingel, amire felfigyelek. A kirakat melletti asztalnál fiatal pár ül, bárgyú mosollyal, kezükben papírpohárban kávé. Bemegyek, beállok a sorba, ismét elveszek a városi névtelenségben.

Pislogva nézek körül. Még sosem jártam itt, ezen az utcasarkon, ebben a kávézóban. Vagy talán új a hely. Az utóbbi egy évben változik körülöttem a világ, és én észre sem veszem.

A sor halad, hagyom, hogy magával sodorjon. Te utáltad volna ezt a helyet. A túlságosan élénk világítást, a körülbelül harmincfős, csevegő vendégkört, a sziszegést, ahogy a barista tejet habosít, a kávédaráló zúgását. Azt, hogy hét dollárt fizetsz egy kávéért.

– Jó napot, mit adhatok? – tudakolja túlságosan is készségesen a műmosolyú, szőke lófarkas lány.

– Kávét. Egy sima eszpresszót kérek – nyújtom át a bankjegyet, és lassítom a sort, pillantásom megáll egy vörösáfonyás-narancsos teasüteményen. Próbálom felidézni, hogy ettem-e ma már.

– Meredith? Sima eszpresszó – szólal meg egy hang.

Lehúzom egyik kesztyűmet, hogy felemeljem a papírpoharat, és hagyom, hogy a meleg bekússzon a bőröm alá. Végignézek a helyiségen, szabad asztalt keresek. Csak egyet látok, a bolt elülső részénél, ami kifelé néz. Legalább így lesz mire összpontosítanom. A járda tömve van, szatyros turisták bámulják tátott szájjal a magas épületeket, és a helyiek morognak, ahogy kénytelenek utat törni maguknak. Alig pár perc alatt több száz ember halad el a kirakat előtt. Ez a félreérthetőség tengere, egyik arc a másik után, míg végül teljesen összefolynak előttem.

De egyszer csak… megpillantok valakit. Ismerős arc bukkan fel a tömegben.

Előrehajolok, nem törődöm azzal, hogy az asztal a bordámba vág, ahogy a férfit bámulom. Amikor a felismerésből rémület lesz, a mellemhez kapok. Szívem vadul verni kezd.

Az nem lehet, hogy ő az.

Vagy mégis?

Olajbarna bőr, sötét szakáll, ruganyos test. Elmosolyodik – szája felfelé görbül, ahogy a mobilján beszél. Majd a nevetés, az, ami egész mellkasát megremegteti, ahogy felfelé fordítja fejét és felmosolyog az égre. Az az ember nem nevetne – képtelen lenne nevetni. Végül is, még nálam is szörnyűbb dolgokat élt át.

Túl erősen szorítom a papírpoharat, a szélén kifolyik a kávé, leforrázza a kezemet. Fájdalom cikázik át rajtam, és lepillantok rózsaszín bőrömre.

Jó érzés. Az égő fájdalom különös megkönnyebbülést hoz.

Ez nem normális reakció. Máskor valószínűleg órákat töltenék azzal, hogy kielemezzem. De most… figyelmem ismét a kirakat felé fordul. Ez a férfi sokkal érdekesebb.

Felállok a helyemről, a kávét, amihez alig nyúltam, a legközelebbi szemetesbe hajítom, és másodperceken belül már kint is vagyok a csilingelő ajtón. A férfi határozott léptekkel siet végig a járdán, kerülgeti a járókelőket, így könnyű megfigyelni, hol jár. Könnyű követni őt, ezért sietősre fogom.

Hasonló ahhoz, mintha egy kísértetet követnék.

Csak nem ő az, aki meghalt.

Hanem a többiek.

Mi itt ragadtunk. A köztes létben.

Ő. Meg én.

Gabriel Wright. Mikor utoljára láttam, majdnem ugyanazt éreztem, amit most. Zsibbadt voltam. Eltávolodtam a valóságtól. Hitetlenkedtem. Azon az éjszakán.

Ismét zsebre dugom a kezemet, a kulcsláncod után nyúlok, hogy segítsen elhessegetni a kellemetlen emlékeket. De most nincs idő megnyugtatni magamat, mert kezdek lemaradni. Ezért megszaporázom lépteimet, a nyomába eredek. Gabriel befordul egy sarkon, kezét zsebre dugja. Elhagyja Gramercyt, dél felé tart, East Village felé. Nem csupán mi ketten tartunk abba az irányba. Belépek három nő mögé, akik karján úgy csüngenek a túlméretezett bevásárlótáskák, mint vadászon a trófeák. Turisták. Saját vadászatomhoz tökéletes álcát jelentenek.

Tudni akarom, mit csinál ez az ember, és hová megy. Miért pont itt van, és ami a legfontosabb – felidézem az arcát, a nevetését, a mosolyát – vajon valóban boldog? Olyan boldog, hogy nevet? Örömet érez, azután, amit te tettél?

Kicsit előrébb Gabriel megáll egy újságosnál. Az egyik épületből kisorjázik egy rakás öltönyös-kosztümös, irodai dolgozó. Elmúlt este hét óra. Dél óta vagyok kint, azóta járom a várost. Haza kéne mennem. Ételt rendelni, valahogy eltölteni az időt…

De képtelen vagyok arra kényszeríteni magamat, hogy távolabb kerüljek tőle. Telefonomat a fülemhez nyomom, hogy ne lássa arcomat, ahogy a járdát kémleli, miközben áll a sorban. Felemeli egyik kezét, a telefonjával fizet egy doboz cigiért – valami fehér dobozos márka –, majd a zsebébe gyűri.

Elfog valami sürgető érzés, hogy közelebb lépjek. Valószínűleg nem ismerne fel. Soha nem találkoztunk, legalábbis hivatalosan nem. Nem. Csak a poklot éltük át mind a ketten, néhány helyiséggel odébb.

Te az egyikben voltál.

Az ő felesége és gyereke egy másikban.

Nagyot nyelek, hogy eltűnjön torkomból a keserű epe – a kávé hatása az üres gyomorra és a stresszre –, miközben futólépésben követem azt a férfit az utcán, akitől inkább távol kellene tartanom magamat.

Gabriel még mindig az újságosstandnál áll. Ismét mosolyog. A pult mögötti férfival cseveg.

Hátralépek, nekidőlök egy téglaépület falának, előhúzok egy apró noteszt, amibe a teendőimet írom fel. Hetek óta egyetlen bejegyzés sem született, sőt, talán hónapok óta. Nincs értelme teendőlistának, ha semmi dolgod nincs. De most lefirkantok valamit.

Gabriel Wright.

Még egyszer ellenőrzöm a telefonomon a pontos időt, mintha lényegre törő információ lenne, és folytatom az írást.

Csütörtök 19 óra 13 perc.

A Keleti Tizenötödik utcán sétál. Megáll egy újságosstandnál.

Dohányzik.

Nevet. Mosolyog. Boldog?

Az utolsó szónál megáll a kezem. Manapság a boldogság gondolata olyan, mint egy tündérmese vagy legenda. Álom, aminek minden egyes, elcseszett családban felnövő kislány részese akar lenni, de a lelke mélyén tudja, hogy az egész csak ámítás.

Gabriel melegen rámosolyog az újságárusra, hátat fordít neki, majd lazán tovább sétál, mintha az égvilágon semmi dolga nem lenne. Legszívesebben megragadnám és odakiáltanék neki:

– Komolyan boldog vagy?

Vagy talán azt, hogy:

– Tudom, hogy színlelsz! Csak ügyesebben csinálod, mint én! Lehetetlen, hogy ismét a régi vagy! Azután nem, amit mi tettünk veled!

Semmi értelme.

Gabrielnek semmi értelme.

Elakad a lélegzetem, ahogy Gabriel meggyorsítja lépteit. Utána kell mennem. Nem. Muszáj utánamennem. Hónapok óta először hirtelen azt érzem, célom lett. Elkap valamiféle sóvárgás, valami, ami képes lenne egészben lenyelni. Hogyan? Miért?

Magam mögé pillantok, ahogy visszalépek a tömegbe, pillantásom találkozik egy szőke, hosszú hajú, fiatal nő tekintetével, aki egy rakás könyvet cipel. Olyan, mintha mondani akarna valamit, de aztán rájövök, hogy valószínűleg csak abban reménykedik, hogy eltakarodom az útjából. Mint mindenki más ebben a városban – engem kivéve –, ő is siet valahová. Bár most már nekem is van célom.

Először azóta, hogy te voltál.

Nem tudom, hová tartok, vagy mi fog történni, amikor célba érek.

De azt tudom, hogy muszáj követnem ezt az embert.

MÁSODIK FEJEZET

Akkor

– Majdnem elfelejtettem, hogy van egy meglepetésem számodra! – csúsztam ki az ágyból, és kinyitottam a komódom fiókját.

– Gyere csak ide! – szólalt meg Connor rekedtesen. Játékosan. – Nekem is van egy meglepetésem számodra. Jó nagy.

Felnevettem, és tenyerembe rejtettem a saját meglepetésemet, kezemet a hátam mögé dugva.

– Tudom, mennyire kiakadtál, amikor elveszítetted a Gretzky-mezes kulcsláncodat pár héttel ezelőtt.

– Az edzőmtől kaptam a hatodik születésnapomra. Megmutattam magának Wayne-nek is, amikor találkoztam vele azon az estén, amikor bekerültem a profik közé. Azt mondta nekem, hogy egy szép napon az emberek majd az én mezszámomat hordják a kulcsláncukon.

Elmosolyodtam, előhúztam kezemet a hátam mögül, és szétnyitottam a tenyeremet.

– Nos, Mr. Gretzky okos ember.

Connor felült az ágyban.

– Atyaisten! Ezt meg hol szerezted?

– Csináltattam.

Férjem szeme könnybe lábadt. Elvette a kék-piros New York Steel-mezének aprócska másolatát, a tizenhetes szerencseszámmal, és végigfuttatta rajta az ujját.

Rámutattam.

– Van rajta egy apró hiba. Látod az alján, ahogy a piros festék túlságosan magasan olvad össze a kék résszel? Majd megkérem, hogy készítse el újra, de alig vártam, hogy odaadhassam neked!

Connor elmosolyodott.

– Az nem festék. Hanem az ellenfelem vére. Ne gyártasd le újra! Imádom úgy, ahogy van!

– Van még más meglepetésem is. A pasas, aki készítette, meg akarja vásárolni a jogokat, hogy terjeszthesse. Megadtam neki az ügynököd telefonszámát, és máris tárgyalnak a szerződésről. Kezdetnek félmilliót keresne vele. Képzeld el, ahogy a hatéves kisfiúk ezzel a kulcslánccal járnak, és arról álmodoznak, hogy egy napon olyanok lesznek, mint te!

Connor magához húzott és tenyerébe vette arcomat.

– Nagyon tetszik! Köszönöm szépen!

Összedörzsöltem orromat az övével.

– Nagyon szívesen.

– Én is szeretnék adni valamit neked, Mer.

Elvigyorodtam, és játékosan égnek emeltem tekintetemet.

– Aha, persze. Ismerős ez a szöveg!

– Ó, igen? Valóban? – emelt fel figyelmeztetés nélkül az ágyról a levegőbe. Felkiáltottam, és Connor az ölébe tett úgy, hogy lovaglóülésben helyezkedtem el rajta. – Emlékszel, mit mondtam mikor megkértem a kezedet? – tudakolta.

– Mit?

– Hogy egész életemben csakis egyvalamit akartam: megnyerni egy hokibajnokságot. De mióta megismertelek, ez már nem elég. Három dolgot akartam. Téged. A bajnokságot. És családot. Olyan szerencsésnek mondhatom magam, hogy rávettelek, hogy gyere hozzám feleségül. Hat hónapja megvalósult az álmom, hogy megnyertem a bajnokságot. Most már csak a család hiányzik ahhoz, hogy teljes legyen az életem. Szeretnék gyereket. Tudom, hogy sokat utazom a meccsek miatt, de amikor itthon vagyok, minden vele kapcsolatos teendőt vállalni fogok. Megígérem. Szülsz nekem gyereket, Mer?

Szám elé kaptam a kezemet.

– Ez komoly?

Connor bólintott.

– Komoly. Tudom, hogy mostanra építettél ki egy olyan praxist, ami a szívedhez közel áll. Tehát ha várni szeretnél, azt is megértem. De ha készen állsz rá, én is készen állok, szivi. Az nem kifejezés, hogy készen állok!

Connornak igaza volt. Mióta saját praxisra rendezkedtem be, az utóbbi néhány évben a belemet is kidolgoztam. Két kórházban dolgoztam párhuzamosan, plusz a pszichológiai központban is, mindig a legrosszabb ügyeletes műszakokat vállaltam el, hogy minél több beteget irányítsanak hozzám. Nem lenne könnyű most egyet hátralépni. De mikor ideális gyereket szülni?

– Majd keresek egy részmunkaidős pszichiátert, aki kisegít. Talán egy másik anyukát, aki szeretne visszatérni a munkába, de csak fél napot tud vállalni, vagy valami ilyesmi – bólintottam. – Megoldom. Megoldjuk.

Connor szája hatalmas, kisfiús mosolyra húzódik.

– Gyerekünk lesz! – suttogta.

A gondolattól elakadt a lélegzetem is. Nagyot nyeltem.

– Gyerekünk lesz!

– Először egy fiút akarok. Aztán egy lányt. Aztán még három-négy fiút.

– Ööö… lassíts, nagyfiú! Az már öt vagy hat gyerek. Mi lenne, ha elkezdenénk próbálkozni, és meglátjuk, hogy alakul, jó? Ez nagyon sok változással jár.

– Ahogy akarod, szépségem – simított Connor a fülem mögé egy hajtincset. – De ez jó változás lesz. Életünk végéig nem látok mást magam előtt, csak boldog napokat.

HARMADIK FEJEZET

Most

A legrosszabb az, amikor a páciens először jön el hozzám.

Nehéz végigmenni a csukott ajtókkal teli folyosón – mögöttük hozzám hasonló szakemberek bújnak meg, akik készen állnak diagnosztizálni valakit, aki egy órával ezelőtt még vadidegennek számított. Dr., phD, dr. habil., mindenféle tudományosnak hangzó betűk sorakoznak a nevek mögött. Mindig is tudtam, hogy betegeim számára ijesztő belépni ide, de azt hiszem, nem fogtam fel, mennyire rettenetes lehet. Mostanáig. Amikor az orvosból beteg lett.

Lifttel megyek fel a harmadik emeletre. Olyan, mint minden irodaépület – olcsó, durva padló, semleges falak, nehéz tűzálló ajtók és túl nagy csend. Megállok a célállomás, a 302b ajtó előtt. Ahogy azon tűnődöm, bemenjek-e, megcsörren a mobilom. A kijelzőn a Jake név villog. Bátyám hív. Kinyomom, azt mondom magamban, majd később visszahívom. Bár valószínűleg nem fogom. Jake meg akar bizonyosodni arról, jól vagyok-e, mint mindenki más, aki időnként rám telefonál. Azonban a bátyám túlságosan jól ismer. Ezért megpróbálom fogadni a hívásait a jó napokon, amikor a leghihetőbb az, hogy boldog vagyok. Bár mostanában nagyon kevés ilyen napom van.

Mély levegőt veszek, telefonomat a kabátzsebembe süllyesztem, és tovább bámulom új terapeutám irodaajtaját. Odabent egy férfi vár, akivel még soha nem találkoztam. Egy idegen, akinek el kell mondanom, hogy érzem magamat. Keith Alexander, phD. Gyomromból egészen a torkomig kúszik fel a hányinger, pedig még az ajtót sem nyitottam ki. Kezem nyirkos, izzad. Beletörlöm a farmeromba, azt kívánom, bárcsak lassítanának kavargó gondolataim, lassítsatok végre már!

Tegnap a gondolataim valóban lassúak voltak. Fájdalmasan csigalassúak. Húsz percbe telt megfőzni egy csésze teát, egy órán át készülődtem, hogy elhagyjam a lakást. Még a cipőmet is nehezemre esett felvenni. És most úgy pörgök, mintha magamba döntöttem volna egy tucat kávét.

Gabriel. Láttam Gabriel Wrightot.

Aki boldog volt.

De ezen most nem gondolkodhatok. Muszáj valamennyire normálisnak látszanom ez előtt az ember előtt. Lefirkant majd pár sort, azt dünnyögi, hogy „ühüm”, és azt mondja: „meséljen erről”. Szinte látom magam előtt – ötven-hatvan körüli, ősz hajú, tökéletesen játssza a szerepét.

Kezem a kilincshez ér – fényes rézkilincs, eredetileg biztos nem tartozott a szürke épülethez. Tétovázom, gyomrom hangosan megkordul. Éhes vagyok.

Nem emlékszem, mikor éreztem utoljára bármit is, nemhogy éhséget. Tegnapig nem.

Belépek az ajtón, és egy húszas évei közepén, talán harmincas évei elején járó férfi pillant fel rám. Nem sokkal idősebb nálam. Sötétszőke haj, napbarnított bőr, széles, nyílt mosoly. Biztosan „laza péntek” van, mert farmert és kék pólót visel, ami a maga visszafogott módján nagyon jól áll neki. Széles íróasztalán nyitott jegyzetfüzet hever, láthatóan időpontok sorakoznak benne. Biztosan ő doktor Alexander asszisztense.

– Jó napot! Fél hétre van időpontom.

– Ön biztosan Meredith Fitzgerald.

– Meredith McCall – javítom ki. – A lánykori nevemet használom, de nem változtattam meg, amikor…

Hangom elcsuklik. Ha doktor Alexander asszisztense nem ismeri a részleteket, nem fogom elmondani neki.

– Amikor időpontot kértem – fejezem be a mondatot.

– Ó! – egyenesedik ki a férfi, kedves mosolyt villantva rám. – Nos, doktor McCall, kérem, fáradjon be!

Csak akkor jövök rá, hogy a sarokban álló íróasztal mögött nem ül senki, amikor elhaladok a férfi mellett, és belépek a belső irodába. Doktor Alexander nem ül a bőrkanapén, sem pedig a hozzá illő karosszékben. Mert a fiatalember, akiről úgy gondoltam, az asszisztense, maga doktor Keith Alexander. Elvörösödöm.

Hányszor hitték rólam, hogy titkárnő vagyok, csak azért, mert fiatal és vonzó vagyok? Számtalanszor. Mi több, ez a férfi egyáltalán nem olyan, mint vártam. Mégis hogy beszéljek neki arról a gyötrő bűntudatról, amit amiatt érzek, mert hiányzik a férjem, miközben azt kívánom, bárcsak meg se ismertem volna?

Hangosan kifújom a levegőt, tétován leülök a kanapé szélére. A saját irodám krémfehér falai helyett ebben az irodában kék és szürke színek váltakoznak. Modern, fehér és nyersfa színű dohányzóasztal áll egy perzsaszőnyegen. Felfigyelek egy tejüveges ablakra néhány méterrel odébb. Napközben biztosan napfényben fürdeti a doktor úr betegeit.

– Doktor Keith Alexander vagyok. Örülök, hogy eljött hozzám ma este – foglal helyet a férfi velem szemben, keresztbe teszi a lábát, majd kezét az ölébe rejti.

Doktor Alexander nyílt, barátságos mosolyt küld felém, de én nem őt látom, hanem magamat, ahogy ugyanezt teszem saját betegeimmel. Azonban én ezt már nem tehetem meg. Azok után nem, ami történt. Egyelőre a saját praxisom nélkülem megy tovább.

Az orvos megköszörüli a torkát, amitől újra visszakerülök ebbe a pillanatba.

– Megkínálhatom egy gyógyteával? Vízzel?

– Nem, köszönöm! – teszem le a táskámat és leveszem a blézeremet. Egy óra áll az orvos mögött. Tizennyolc óra harminckét percet mutat. Már csak ötvennyolc percet kell kibírnom. Kényszeredetten elmosolyodom, bár mosolyom inkább grimasznak hat. – Ó, mielőtt elfelejtem… – húzom el a táskám cipzárját, és kiemelek egy félbehajtott papírlapot. – Ezt alá kell íratnom önnel.

Az orvos előrehajol és átveszi.

– Mi ez?

– Az Orvosetikai Bizottságnak kell. Kérem, írja be a terápiám kezdő dátumát, és írja alá. Jövő hétig kell kezdenem, úgyhogy azt hiszem, ez jelzi nekik, hogy elfogadtam a rám mért büntetést.

Doktor Alexander elvesz egy tollat egy kisasztalról. Letolja orrán a szemüvegét, végigolvassa a dokumentumot, majd aláfirkantja a mai dátumot és a nevét.

– Parancsoljon – nyújtja át mosolyogva. – Sajnálom, ha úgy véli, hogy büntetés idejönnie! Ígérem, mindent megteszek, hogy ne érezzen így.

– Én… nem úgy értettem…

Az orvos legyint.

– Semmi gond. Megértem. Valószínűleg én is így éreznék, ha ilyesmire köteleznének ahelyett, hogy önszántamból jönnék.

– Köszönöm, hogy ezt mondja! De valóban nem így akartam fogalmazni.

– Semmi gond. Lépjünk tovább!

– Oké.

Hosszú ideig nézzük egymást. Egészen biztosan nem kellemes ez a csend.

– Szóval… ez elég fura, igaz? – szólalok meg végül. – A terapeuta terápiára jön.

– Egyáltalán nem. Én azon az állásponton vagyok, hogy minden terapeutának kellene terápiára járnia, legalábbis időnként. Ahogy évente egyszer orvosi ellenőrzésre is elmegyünk, ahol a fizikai állapotunkat nézik meg, a szellemi egészségünket is ellenőriztetnünk kellene – könyököl rá az orvos az íróasztalra, és megtámasztja fejét. – Milyen a mai napja?

Ismét ideges mosolyt kényszerítek ki magamból.

– Jó. A magáé?

– Remek, köszönöm! Mi a terve hétvégére?

Visszafojtok egy sóhajt. Ez csak csevegés. Próbálja elérni, hogy kellemesen érezzem magamat, mielőtt rátér a lényegre.

– Semmi – mondom. – Nagyon nehéz… – Bármit is csinálni azután, ami történt. Megtervezni az életet a férjem nélkül. Déli tizenkét óra előtt felkelni. – Nehéz manapság bármit is terveznem – fejezem be.

– Értem. – Látom, hogy fészkelődik kicsit a helyén, majd taktikát változtat. – Nos, akkor vágjunk a közepébe! Hogy érzi magát a tragédia után, amin hét hónappal ezelőtt keresztülment?

Az én tragédiám. Mintha az életem egy Shakespeare-dráma lenne, nem pedig kész katasztrófa.

Fejemben elindul valamiféle zsongás. Még mindig próbálom felfogni azt az egyszerű tényt, hogy minden reggel egyedül ébredek. Túl sok nekem, hogy doktor Alexander azonnal a lényegre tér, túl gyors. Ügyelnem kell arra, hogy a víz fölött tartsam a fejemet, mielőtt úszni kezdek.

Nagyot nyelek.

– Mit gondol, kezdetnek beszélhetnénk valami másról, nem a férjemről?

Tessék, ez egyszerű kérés. Könnyen teljesíthető. Ha egy betegem ezt kérné tőlem, bólintanék és továbblépnék. És doktor Alexander pontosan így tesz.

– Jó, rendben, akkor ma mi volt a programja? Elmesélné? – Hangja kedvesen, lágyan cseng. Rettentően idegesít, tekintetem ismét az órára téved. Tizennyolc óra harmincöt perc.

Még ötvenöt perc.

– Milyen egy nap doktor Meredith McCall életében?

– Nos, ma elmentem egyet sétálni – mondom. – Hosszú sétát tettem. Mostanában majdnem minden nap ez a programom.

– És milyen volt a séta? Járt valami érdekes helyen?

– A parkban – közlöm. – És kávéztam is. – Leállítom magamat, még mielőtt folytatnám: – És a kávézóban megláttam Gabriel Wrightot két napon belül másodszor, és egy teljes órán át követtem. Talán tovább is. Olyan sokáig, hogy majdnem nem értem ide időben. – Aztán vásárolgattam egy kicsit – fejezem be a napomat egy hazugsággal.

– Igen? Bevásárolt vagy…? – tudakolja doktor Alexander félrehajtott fejjel, érdeklődve.

– Igazából csak a kirakatokat nézegettem. – Újabb kényszeredett mosoly. Rájövök, hogy fel-le jár a lábam, kezemet a térdemre nyomom, hogy leállítsam.

Az orvos egyik kezébe tollat vesz, ölében kis jegyzetfüzet van. Még semmit nem írt le, tőlem eltérően. Én elég sokat jegyzetelek a betegeimről.

Azért nem jegyzetel, mert tudja, hogy hazudok?

Talán nem jó ötlet hazudni. Talán hozzám hasonlóan ő is szinte biztosan tudja, hogy mikor hazudik valaki. És valahol a hazudozás miatt kerültem ebbe a helyzetbe, nem? Egyre nő bennem a feszültség, végül felteszem a kérdést:

– Amit itt elmondok, az köztünk marad, ugye? Természetesen tisztában vagyok az orvos-beteg titoktartással. De ön köteles minden részletet közölni az orvosi bizottsággal? Végül is ők köteleztek arra, hogy önhöz járjak.

Isten a tudója, aláírtam egy csomó papírt a meghallgatáson úgy, hogy el sem olvastam őket. Talán elveszítettem a magánélethez való jogomat – mint annyi minden mást, amit elveszítettem amiatt, amit te elkövettél. Talán az a jegyzetfüzet az orvos ölében nem is igazán a terápiás óra miatt kell, hanem a jelentését írja rólam. Talán…

– Ami ebben a szobában elhangzik, bizalmas – szakítja félbe az orvos hangja tűnődésemet. – Azt kell közölnöm a bizottsággal, ha ön nem jelenik meg az órákon, de amit elmond, arra vonatkozik az orvosi titoktartás, ugyanúgy, ahogy ez minden más betegemnél is érvényes.

Ökölbe szorított kezem kienged. Mély lélegzetet veszek, és hátradőlök a kanapén.

– Oké.

Egy tizedmásodperc alatt úgy döntök, hogy az igazmondás a legjobb megoldás. Legalábbis, ha mindaz, ami itt elhangzik, köztünk marad.

– Elmentem sétálni, de utána nem mentem el vásárolni. A napomat azzal töltöttem, hogy követtem valakit.

– Követett? Úgy érti, valaki ment maga előtt? Vagy úgy követett valakit, hogy az illető nem tudott róla?

– Nem tudott róla.

Az orvos kifejezéstelen arccal bólint – ezt minden orvos alaposan begyakorolja. Mostanában az én arcom szinte mindig kifejezéstelen, mivel az arckifejezésünk tükrözi érzéseinket, és én semmit nem érzek.

– Értem. És kit követett?

– Egy halott nő férjét.

Doktor Alexander maszkja lehull, felvonja szemöldökét. Kezében megfordul a toll, a papírra nyomja, leír valamit, majd felpillant.

– Meséljen erről!

Hosszú ideig nem pillantok rá, kibámulok az ablakon a ringatózó fákra. Amikor végül megszólalok, nem nézek a szemébe.

– A neve Gabriel Wright. Annak a nőnek a férje, aki meghalt, és az elhunyt gyermek édesapja.

Doktor Alexander csendben emészti, amit mondtam. Érzem, hogy az arcomba bámul, de képtelen vagyok ránézni. Egyelőre nem.

– Ma követte először Mr. Wrightot?

Fejemet ingatom.

– Másodszor.

– Mikor volt az első alkalom?

– Tegnap.

– És miért követte?

Vállat vonok.

– Fogalmam sincs. Tegnap egy kávézóban ültem, akkor láttam meg. Váratlan volt, egyáltalán nem terveztem semmi ilyesmit. Olyan… boldognak látszott. A nyomába eredtem. Azt hiszem, ma azért kezdtem el ismét követni, mert látni akartam, hogy ez csupán véletlen-e. Kíváncsi voltam, hogy elkapok-e nála egy hasonló pillanatot, vagy esetleg csak egyetlen pillanat volt, amikor épp valami jó hírt kapott, és azért volt olyan vidám. Látni akartam, hogy azután visszasüllyed-e a kínokkal teli létezésébe.

– És visszasüllyedt? Lelkileg rossz állapotba került? Mármint amíg ön a nyomában volt?

Ismét fejemet ingatom.

– Olyan… normálisnak tűnt. De ez lehetetlen.

– Miért lehetetlen?

– Hogy lenne normális? Hogy lehetne boldog azután, amit elveszített? Vannak napok, amikor hideg verejtékben úszva ébredek, látom magam előtt az újságok fotóját a baleset másnapjáról, folyton azt látom magam előtt. Egy takaró fedi azt az apró kis testet. Tőle pár méterre Hello Kitty-plüssfigura hever. Ez az ember hogyan ébred fel minden reggel? Ő, aki elveszített egy ártatlan gyermeket, és élete nagy szerelmét? A Szentivánéji álom előadásának kellős közepén kérte meg a kezét!

Doktor Alexander ismét leír valamit a jegyzetfüzetébe.

– Ha lehet, kissé lépjünk vissza. Olvastam az ön aktáját, amit a bizottság átküldött. De az áldozatok családjára nem tért ki. Ön ismerte a Wright családot a baleset előtt is?

– Nem. Sosem találkoztunk.

– Akkor honnan tud arról, hogy Mr. Wright hogyan kérte meg a barátnője kezét?

Felpillantok, most először nézek bele az orvos szemébe.

– A Google-ból. Gabriel Wright a Columbián tanít. Irodalomtanár, a szakterülete Shakespeare. Az önéletrajzában szerepel a lánykérés is. A barátnőjére Júliaként utal. Ma leültem egy fa alá, amíg Gabriel az egyetemen tanított, és mindent elolvastam, amit csak a neten találtam róla. Ezzel ütöttem el az időt, amíg vártam.

Doktor Alexander tekintete ide-oda jár a két szemem között.

– Ha még sosem találkoztak, honnan tudta, hogy ő Mr. Wright, amikor tegnap összetalálkozott vele?

– Egyszer már láttam őt. A baleset éjszakáján a kórház előcsarnokában voltam, amikor az orvos közölte vele, hogy a felesége és a gyermeke meghalt. Zokogva a földre rogyott. Képtelen vagyok elfelejteni az arcát. Bár tegnap este, amikor hazáig követtem, ellenőriztem az épületénél a postaládán a nevet, hátha tévedek. De ő az.

– Oké. Tehát tegnap véletlenül összefutott Mr. Wrighttal, és felismerte. Követte őt, mert kíváncsi lett, miután látta őt mosolyogni. Így van?

– Igen.

– Na és ma? Hogyan kezdte el ismét követni?

– Visszamentem a lakáshoz ma reggel, és vártam, hogy kijöjjön.

– Ez hány órakor volt?

– Számít ez?

– Nem – mosolyodik el doktor Alexander. – Nem fontos, ha nem emlékszik. De szeretném tudni, ha esetleg fel tudja idézni. Már ha nem gond, ha elmondja.

Mély levegőt veszek, és kifújom.

– Hajnali négykor indultam el otthonról, és megálltam egyet kávézni. Olyan fél hat körül érkeztem meg az épülethez, és vártam.

Ismét leír valamit a füzetbe.

– Tehát tegnap azért követte Mr. Wrightot, mert a boldogság jeleit látta rajta. Tudni akarta, hogy ez esetleg pillanatnyi-e, és láthatóan megkapta a választ. Amikor ma a nyomába eredt, miben reménykedett, hogy mit tud meg?

– Nem tudom – ingatom fejemet. – Azt hiszem, egyszerűen képtelen vagyok elhinni, hogy valóban továbblépett. Ezért visszamentem, hátha elkezd repedezni a maszkja.

– A gyógyulásnak nincsen meghatározott időintervalluma. Biztos vagyok benne, hogy ezt a saját betegeinél is tudja. Minden ember máshogy birkózik meg a veszteséggel. Mindenki máshogy gyászol.

– Igen, ezt tudom, de…

Doktor Alexander várja, hogy folytassam, de nem teszem. Nem tudok vitába szállni azzal, amit mond, mert igaza van. Legalábbis elméletben. Minden szakkönyv ezt írja. Mindenki a saját ritmusa szerint gyógyul. Mégis, a szívem legmélyén tudom, hogy Gabriel Wright nem léphetett tovább. A tragédia utáni gyógyulás része az elfogadás, és az elfogadáshoz megbocsátás szükséges. Azonban van, ami az életben megbocsáthatatlan. Doktor Alexander ezt nem értheti meg, annak ellenére, hogy úgy hiszi, megérti. Át kell élni, hogy valóban megértsük. És nekem ma nincs energiám egy ilyen vitára.

Ezért kényszeredetten elmosolyodom.

– Igaza van. Mindannyian mások vagyunk.

– Gondolja, hogy megkapta, amire kíváncsi volt, ami erre késztette?

Vállat vonok.

– Valószínűleg.

De az, aki nem tervez követni valakit, nem áll meg és vásárol egy fekete kapucnis pulóvert és egy baseballsapkát közvetlenül azelőtt, hogy elmenne a terapeutájához. Emellett nyilván nem vesz mini távcsövet sem.

– Doktor McCall?

Hallom, ahogy a nevemet mondja, de ismét kibámulok az ablakon, megbűvöl az ágak ringása. Olyan békés látvány. Az én irodám túl magasan van ahhoz, hogy látni lehessen a fákat.

Amikor végre ránézek, doktor Alexander melegen elmosolyodik. Arcán nyoma sincs ítélkezésnek.

– Nem gond, ha Meredithnek szólítom, és nem doktor McCallnak?

– Dehogy, nem gond.

– Remek – bólint az orvos. – Nos, Meredith, ha még mindig kíváncsi Mr. Wrightra, akkor azt itt kellene megtárgyalnunk, és nem kellene őt a továbbiakban követnie. Attól az egyértelmű ténytől eltekintve, hogy törvénybe ütköző követni valakit, és ön már így is bajba került az Orvosetikai Bizottság előtt, úgy vélem, a tűzzel játszik, ha érzelmileg érintett lesz abban, hogy a férje áldozatainak túlélője boldog-e.

– Gabriel Wright nem csupán a férjem egyik áldozata.

Doktor Alexander összevonja szemöldökét.

– Akkor kicsoda?

– Ők az én áldozataim is.