Sarah Morgan

A mozaikcsalád

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sarah Morgan, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: Family for Beginners (Harlequin Books)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-481-0

- Kép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került felhasználásra.

A MIRA ® a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai
tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

RaeAnne Thayne-nek, aki éppolyan csodálatos,

mint a könyvei

Előhang

Clare

Vajon a bizonyítékok megsemmisítése minden esetben bűncselekmény?

Clare a zsebébe gyűrte a levelet, és a nedves füvön át elsétált egészen a tóig. A héten mindennap esett az eső, a talaj puha volt a csizmája alatt. A haját az arcába fújta a szél, de hátrasöpörte, hogy tisztán lásson.

Nem fordult elő gyakran, hogy erkölcsi dilemmák kínozták, most mégis ez volt a helyzet: választania kellett két dolog között, amit a legtöbbre becsült. Nevezetesen a hűség és az őszinteség között.

Ahol a fű találkozott a keskeny, kavicsos parttal, megállt.

A víz túloldalán, a tó nyugati partján, a magas nádasban megbújva állt a csónakház. Mögötte sűrű erdő, amely irigylésre méltó csöndet és nyugalmat kínált. Gyerekként a legjobb barátnőjével, Beccával játszott ott kalózosat, egyenetlen deszkákat és pókhálókat kerülgetve. Kajakokat bocsátottak vízre, lubickoltak a fagyos tóban, és sikoltoztak a rémülettől, ahogy végtagjaikat körbefonták a vízinövények.

A saját gyermeke is ott játszott, bár Clare-t ez jobban nyugtalanította, mint a szüleit annak idején. Talán azért, mert túl jól ismerte ezt a helyet és a gyerekekre leselkedő veszélyeket. Mindenesetre ragaszkodott a mentőmellényhez és a folyamatos felügyelethez.

Londonban és Párizsban is élt egy ideig, de Angliának ez a tavaktól és hegyektől szabdalt kis szeglete volt az egyetlen hely, ahol valaha otthon érezte magát.

Miután Clare apja meghalt, Todd-dal ideköltöztek, hogy közelebb legyenek Clare anyjához. Todd ötlete volt, hogy luxusapartmanná alakítsák a csónakházat. Építészként a legromosabb épületekben is észrevette a lehetőséget, de ebben az esetben valóságos ihlet kellett hozzá, hogy a repedezett deszkák és törött ablakok romhalmazába belelássa a faragott terméskövet, a cédrusfa borításokat és a rengeteg üveget.

A felfordított ládák, amelyek egykor ideiglenes ülőhelyet biztosítottak, már rég eltűntek. Most, ha Clare-nek volt ideje leülni, simogató szövettel borított, széles kanapékon pihent.

De az igazi luxus a csónakház fekvése volt. A békés vízpart kimondottan vonzotta a legigényesebb utazókat, azokat, akik el akartak menekülni a modern világgal együtt járó stressz elől, és szívesen merültek volna el az egyszerű élvezetekben egy olyan helyen, ahol a legközelebbi szomszédaik a kacsák és a szitakötők.

Rengetegen voltak hajlandóak jó pénzt fizetni ezért a nagyfokú elszigeteltségért. Clare és Todd ezért az év nagy részében bérbe adta a csónakházat. Épp annyi időre, hogy a kényelmes megélhetésükhöz szükséges jövedelmet biztosítsák maguknak.

A csónakház a kertnek csak az egyik sarkából volt látható, és Clare időnként látta a vendégeit a teraszon ülve pezsgőt kortyolni, és figyelni a nádasban menedéket kereső vízityúkokat és kormoránokat. Éjszaka csak a szél neszezése meg a baglyok huhogása hallatszott, és időnként egy-egy csobbanás, amikor egy megkésett madár táplálék után kutatva lebukott a víz alá.

A csend és a nyugalom garantált volt, mivel a tópartnak ezt a részét csak a ház felől, a Lake Lodge-ból lehetett megközelíteni, és a főépület maga is elég eldugott helyen állt: könnyen túl lehetett menni rajta, hacsak nem tudta az ember, pontosan hol kell letérnie az útról.

Kicsit beljebb, azáleák és rododendronok között bújt meg a nagy vaskapu, és közvetlenül a kapu mögött állt az úgynevezett kapusház, ahol Clare anyja most élt. Onnan még egy hosszú, kavicsos kocsifelhajtó kanyarodott a házhoz.

Clare édesanyja akkor költözött a jóval kisebb kapusházba, amikor a férje meghalt, mert azt szerette volna, ha Clare-ék mennek a főépületbe.

Clare és Todd pedig hirtelen ötlettől vezérelve eladták kis londoni lakásukat, és visszaköltöztek erre a helyre, ahol nyugodtabb, egészségesebb életet élhettek. Másokhoz hasonlóan ők is azért jöttek, hogy tiszta levegőt szívhassanak, sétálhassanak, túrázhassanak, vitorlázhassanak.

Itt alakult ki és erősödött meg a Beccával való barátsága.

És talán itt ért volna véget, de ezt most már sosem tudhatja meg, mert Becca elment.

A csónakházban nem volt nyoma az utolsó beszélgetésüknek, és ennek Clare nagyon örült.

De íme, most itt volt a kezében egy írásos bizonyíték, amit Becca egy nappal azelőtt küldött el, hogy meghalt.

Bárcsak sose mondtam volna el neked!

Clare is pontosan ezt kívánta.

Szúrt a szeme. Fájt a szíve. Azt kívánta, bárcsak soha ne került volna sor arra a bizonyos utolsó beszélgetésre, mert most ez volt az egyetlen, amire emlékezett. Több évtizedes barátságuk valahogy arra a legutolsó, feszült egy órára zsugorodott.

Annyira dühös volt Beccára, hogy kis híján megfeledkezett mindenről, ami összekötötte őket.

Nem tudta, hogy az a nyár lesz az utolsó közös nyaruk.

Ha tudta volna, talán jobban igyekszik áthidalni a szakadékot, amely feltárult közöttük. De az is lehet, hogy nem. Dühös volt most is, de a haragot már bűntudat árnyékolta be, mert a halál gyakran a bűntudatot is magával hozza.

Vajon fontos-e még a hűség, ha az az ember, akihez hűséges akarsz lenni, már halott? Fontos-e az őszinteség, ha az csak fájdalmat okoz?

– Clare! – Az édesanyja hangja törte meg a kert csendjét. – Mit csinálsz itt kint az esőben? Gyere be a házba!

Clare felemelte a kezét, de nem fordult meg.

Döntést kellett hoznia, és ő az a fajta volt, aki mindig mindent megtett, amit csak tudott.

Alapvetően erkölcsös embernek tartotta magát. Az iskolában csúfolták, mert mindig azt csinálta, amit kellett. Úgymond mindig „helyesen cselekedett”, aminek fényében elég furcsa, hogy a legjobb barátnője egy olyan lány lett, aki csak azért is a rosszat választotta.

És Becca most itthagyta. Magára hagyta ezzel a dilemmával.

Annyira elmerült a gondolataiban, hogy észre sem vette az anyja közeledő lépteit, amíg meg nem érezte az asszony kezét a vállán.

– Nem kell elmenned, ugye tudod?

Clare a tavat bámulta. A felszíne sötét volt, és kerek foltokban fodrozódott, ahogy csöpögött az eső. Nyáron idilli látványt nyújtott a víz, de most, hogy dühös felhők tornyosultak az égen, és apró hullámok csapkodták feszülten a partot, csak a fenyegetettség érzését erősítette benne.

– A legjobb barátnőm volt.

– Az emberek változnak. És óhatatlanul eltávolodnak egymástól. Ez az élet velejárója. Nem vagy ugyanaz, aki tizennégy évesen voltál. Ezt el kell fogadnod.

Clare fejébe szöget ütött a gondolat, hogy az anyja megérezhette a feszültséget közte és Becca között a legutóbbi látogatáskor. Az utolsó napon, amikor Jack és Becca már csomagoltak, az idős asszony elsétált a kapusháztól a főépületig, hogy megnézze, tud-e segíteni valamiben.

Clare azt remélte, a zűrzavar elrejti a feszült hangulatot, de az anyjának mindig is jó volt a beleérző képessége.

Szerencsére Jacket és Toddot túlságosan lefoglalta az autókról való beszélgetés, ők tehát nem vettek észre semmit. Mielőtt beszálltak volna a kocsiba, Becca Clare arcához simította az arcát, és mintha azt mormolta volna, hogy sajnálom.

De Clare nem volt biztos benne, hogy jól hallotta, és mivel Becca soha nem kért bocsánatot semmiért, utólag ez meglehetősen valószínűtlennek tűnt.

– Mióta az eszemet tudom, része volt az életemnek.

Anyja a karjára tette a kezét.

– Ami elég különös, hiszen ti ketten mindig olyan különbözőek voltatok.

– Tudom. Becca különleges volt, én pedig leginkább semmilyen.

– Nem! – Az anyja hangja élesen csattant. – Egyáltalán nem erről volt szó.

Talán nem a „semmilyen” a jó jelző. Mondhatjuk azt is, hogy kiszámítható. Vagy megbízható. Vagy azt, hogy unalmas.

– Nem számít. Tudom, milyen vagyok, és nincs bajom magammal. – Legalábbis sokáig nem volt. Mindig nyugodtan aludt, hiszen a lelkiismeretével összhangban döntött. Egészen addig, míg Becca lehetetlen döntésre nem kényszerítette.

– Szeretetet és biztonságot adtál neki, ő pedig napvilágra hozta a kalandvágyó énedet. Kirángatott a komfortzónádból.

Miért beszélnek erről mindig úgy, mint valami roppant pozitív és előremutató dologról? Clare nem így érezte.

Már annyira eltávolodott a komfortzónájától, hogy azt sem tudta volna megmondani, hogyan fog visszajutni oda. Alighanem iránytűre vagy GPS-re lesz szüksége. Szeretett volna valami ismerős dologban megkapaszkodni, ezért is bámulta a csónakházat, de ahelyett hogy a régi szép időkre emlékezett volna, egyre csak Beccát látta, pontosabban Becca könnyáztatta, gyönyörű arcát a vallomás után.

– Tisztában vagyok vele, hogy valami történt köztetek. Ha beszélni szeretnél róla, csak rajta. Tudod, hogy jó hallgatóság vagyok. – Az anyja elővett egy esernyőt, és a karját Clare karjába fonta, hogy mindketten aláférjenek.

Elmondja az anyjának? Nem, az nem lenne tisztességes. Clare maga is jobb szerette volna nem tudni. Semmiképp nem akarta az anyját abba a kellemetlen helyzetbe hozni, amibe ő került Becca jóvoltából.

Kinőtt a gyerekkorból. Már nincs szüksége arra, hogy az anyja oldja meg a problémáit, és hozzon döntéseket helyette.

– Elmegyek a temetésre. Már kinéztem a gépet.

Az anyja megigazította az esernyőt a fejük fölött.

– Tudtam, hogy így lesz, mert te mindig azt teszed, ami helyes. Akkor is, ha nem kellene.

– Mi van, ha most fogalmam sincs, mi a helyes, és mi nem?

– Te mindig tudod.

Ez esetben nem, és pontosan ez volt a probléma. Clare teljesen tanácstalan volt.

– Már megmondtam nekik, hogy jövök.

Az anyja felsóhajtott.

– Nem mintha Beccát érdekelné, hogy ott leszel-e, vagy sem.

Az eső egyenletesen pattogott az esernyőn. Mintha az ég is együttérzően sírdogált volna, lusta könnycseppeket hullatva Clare kabátjának hátára.

– Nem Becca miatt megyek, hanem Izzy miatt. Én vagyok a keresztanyja. Kötelességem támogatni őt.

– Ó, szegény kislányok! Folyton rájuk gondolok, megszakad értük a szívem. És Jack… Szegény, szegény Jack!

Szegény Jack!

Clare dermedten bámult maga elé.

Tudta, hogy hiába vár az anyjától választ arra a kérdésre, amelyet elmulasztott feltenni.

– De majdcsak túl lesznek rajta – folytatta bizakodva az asszony. – Az élet mindig csak annyi nehézséget hoz, amennyivel meg tudunk birkózni.

Clare feléje fordult, és ránézett. Látta a ráncokat, a foltokat, az időskor jeleit, amelyek nem voltak ott, mielőtt az apja meghalt.

– Te tényleg így gondolod?

– Nem, de olyan jól hangzik, igaz? Olyan megnyugtató.

Clare napok óta először mosolyodott el. Hirtelen felindulásból megölelte az anyját, nem törődve a nedves kabátjával és az esernyőről szüntelen csöpögő vízzel.

– Szeretlek, anya.

– Én is szeretlek. – Az anyja megszorította a vállát, ugyanúgy, ahogy akkor is tette, amikor Clare gyerek volt, és valami nehéz dologgal kellett szembenéznie. Mintha azt mondaná: ne félj, menni fog.

– Todd is veled tart?

– Nem akarom, hogy jöjjön. Még mindig azon a nagy projekten dolgozik.

Valójában Todd felajánlotta, hogy mindent félbehagy, és elkíséri, de ő visszautasította. Úgy érezte, ez olyasmi, amit könnyebb egyedül elviselnie.

– Csak négy napig leszek távol.

– A házban fogsz megszállni?

Clare megrázta a fejét. Jack azt javasolta, hogy lakjon velük Brooklynban, de ő nemet mondott. Elmagyarázta, hogy nem akar a terhükre lenni, de az igazság az volt, hogy még nem állt készen egy mély és őszinte beszélgetésre Jackkel, a kedves és talpig becsületes Jackkel.

Clare emlékezett a napra, amikor Becca először említette Jacket.

– Megismerkedtem egy férfival – mondta jelentőségteljesen.

Becca rengeteg férfival ismerkedett meg, így Clare eleinte nem tulajdonított ennek különösebb fontosságot. Azt hitte, ez a kapcsolat is olyan rövid életű lesz, mint a többi.

– Nagyon rendes fiú – hangsúlyozta Becca a következő alkalommal, és mindketten nevettek, mert Beccát addig kizárólag a rosszfiúk érdekelték. Azok, akiknek a szemük sem állt jól.

Ezért elsősorban a neveltetését hibáztatta. Azt mondta, nem tudna mit kezdeni egy olyan férfival, aki jól bánik vele, de úgy tűnik, Jackkel mégis tudott.

Clare jól emlékezett arra a napra is, amikor Becca először mutatta meg neki a brooklyni házát. Nézz rám, felnőttem, mondta. Négy hálószoba, három fürdőszoba és egy szekrény a cipőimnek… Mondhatni, egészen megszelídültem.

Mondhatni.

A szemében megcsillant valami. Ugyanaz a derű, ugyanaz a pajkosság, ami annyi mindenen átsegítette… ami oly sokszor kihúzta a bajból az iskolában, és később az életben is.

Clare megfogta a levelet a zsebében.

Nem a temetésen való részvétel lesz a legnehezebb. Hanem hogy úgy kell tennie, mintha semmi sem változott volna közte és Becca között. Arcon kell csókolnia Jacket, és közben magában tartania mindazt, amit megtudott, és amit nem szabad elmondania soha.

Az anyja lesöpörte az esőcseppeket a kabátjáról.

– Mit gondolsz, jövő nyáron is eljönnek? Úgy értem, Jack és a gyerekek.

– Nem tudom. Valószínűleg nem.

Az elmúlt húsz évben Becca és Clare minden nyáron három-három hetet együtt töltött a Lake Lodge-ban. Jöhetett bármi: házasság, gyerekek, az élet úgy általában – semmi sem szólhatott közbe. Ez a három hét szent volt, és sérthetetlen. Elválaszthatatlanul hozzátartozott a barátságukhoz. Ilyenkor tájékoztatták egymást mindenről, ami az év során történt.

És aztán jött az a beszélgetés. Egy beszélgetés, ami mindent megváltoztatott.

Meg persze a levél.

Miért pont egy levél? Ki ír egyáltalán levelet a huszonegyedik században, az e-mail és a néhány szavas üzenetek korában?

Clare a postaládában találta a borítékot, egy banki számlakivonat és egy helyi pizzéria szórólapja között.

Azonnal felismerte a lendületes írást, a szabálytalan betűket. Az iskolában Becca folyton kiborította a tanárokat azzal, hogy képtelen volt alkalmazkodni. Az írása is olyan volt, mint ő maga: egyedi és megismételhetetlen. Becca soha nem csinált semmit úgy, ahogy kellett volna. Kizárólag úgy, ahogy ő akarta.

Clare bevitte a levelet a házba, és leült vele a konyhaasztalhoz. Egy teljes órába telt, mire kinyitotta, és aztán azt kívánta, bár ne tette volna. Elvégre a levelek elveszhetnek, nem? Hát, ez sajnos nem veszett el. Clare tudta előre, hogy mi lesz benne, de valahogy az, hogy az egészet leírva látta, csak még szörnyűbbé tette a dolgot.

Majdnem szitkozódni kezdett, amikor elolvasta, pedig sosem káromkodott hangosan.

Ahogy a kezében tartotta a levelet, szinte hallani vélte Becca hangját: „Mondd, hogy bassza meg, Clare! Gyerünk! Egyszer mindenkinek ki kell tombolnia magát, ne fogd vissza magad!”

– Kezdesz elázni. – Clare megcsókolta az anyját, és most már biztosan tudta, mit kell tennie. – Menjünk be a házba! Iszunk egy forró teát, eszünk egy kis muffint, aztán lefoglalom a repülőjegyemet.

Az anyja belekarolt.

– Ez az egész borzasztóan szomorú. De mindig jó barátja voltál Beccának, Clare, ezt ne feledd.

Vajon tényleg az volt? Mi a dolga egy jóbarátnak? Elmondani az igazat, mindegy, mibe kerül? Vagy támogatást nyújtani akkor is, ha úgy látja, hogy a barátja cselekedete szörnyen helytelen volt?

Elérték a házat, és bemenekültek az eső elől.

Az anyja otthagyta a csöpögő esernyőt a kőpadlón, és a konyha felé indult.

– Felteszem a vizet melegedni.

– Egy perc, és jövök. Valamit még el kell intéznem.

Clare felakasztotta a kabátját, elővette a levelet a zsebéből, és besétált a nappaliba, ahol már lángolt a tűz a kandallóban. Esténként az egész család itt gyűlt össze, hogy beszélgessenek, játsszanak, vagy tévét nézzenek. Bájosan régimódi, ahogyan éltek, mondogatta mindig Becca a maga kétértelmű módján, úgy, hogy nem lehetett tudni, bókol vagy gúnyolódik.

Clare egy pillanatra megállt, és a barátnőjére gondolt. Alkalmakra, amikor ebben a szobában ültek, és nagyokat nevettek.

Aztán vett egy mély lélegzetet, és bedobta a levelet a tűzbe. Nézte, ahogy megfeketednek és felpöndörödnek a papír szélei, majd hamuvá válik az egész, amint a lángok belekapnak.

Becca meghalt, és ennek a levélnek ugyancsak el kell múlnia ebből a világból. A tartalmával együtt.

Clare egymaga döntött így, most már csak meg kell tanulnia együtt élni a döntése következményeivel.

1.

Flora

Amikor először meglátta, a férfi az üzlet előtt állt, és a kirakatban lévő virágokat bámulta. Keze a kabátzsebében, a gallérját felhajtotta, mert ugyancsak harapós volt a New York-i tél. Az a fajta kegyetlen, fagyos nap volt ez, amely minden lélegzetvételt fehér felhővé változtat, az égbolt szeszélyesen kavargó szürkeséggel, fenyegetően borult föléjük. Az emberek rohantak, és lehajtott fejjel, komor elszántsággal tették a dolgukat.

Ez a férfi nem. Nem nyomta be az ajtót, és nem keresett menedéket a hideg elől, mint oly sokan aznap reggel.

Ehelyett elidőzött, üres arckifejezéssel az arcán pásztázta a virágokat, amelyek egy kis színt vittek a tél egyhangú szürkeségébe.

– A bűntudat hajtja. – Julia tizenkét, hosszú szárú rózsát szedett ki a vödörből, és a munkaállványra tette őket. – Biztos, hogy bocsánatot akar kérni valakitől… Tíz dollárt rá, hogy viszonya volt, és most azt próbálja kitalálni, mekkora csokorral lágyíthatja meg a felesége szívét, hogy az asszony ki ne rúgja a házból.

Flora nem kapott a fogadás lehetőségén, és nem csak azért nem, mert tudta, hogy Juliának nincs kidobni való tíz dollárja. Nem tudta volna megmondani, volt-e viszonya a kirakat előtt álló férfinak, de arra mérget vett volna, hogy nincs ünnepi hangulatban. Az arca valósággal megkövült, szigorú vonallá keskenyedett száján látszott, hogy nagyon rég húzódott mosolyra utoljára.

– Miért kell, hogy pont egy viszony legyen? Talán szerelmes, és a nő nem viszonozza az érzéseit. Talán olyan virágot vesz, amivel a szerelmét igyekszik bizonyítani. Minden szobába egy-egy csokrot.

Mindig megbeszélték ezt, ha volt idejük szemügyre venni a leendő vevőiket. Találgatták, ki milyen célból akar virágot venni.

Julia valamiért mindig sötéten látta a dolgokat, amit Flora nem nagyon értett, mert barátnője és munkatársnője boldog házasságban élt egy tűzoltóval, akivel együtt nevelték három, alapvetően helyes, bár néha kissé követelődző kamaszkorú gyermeküket.

Flora sokkal reményteljesebben állt a vevőkhöz. Hiszen attól, hogy reggel esett az eső, még nem biztos, hogy délután is esni fog.

– Te úgy látod, hogy szerelmes? – Julia ferdén vágta el a szárakat, ahogy Flora tanította neki. – Kemény mínuszok vannak odakint. Ilyenkor az ember csak akkor megy ki a szabadba, ha muszáj. Ha létfontosságú dolgokat kell vásárolni. Mint például a csokoládé.

– A virágok létfontosságúak.

– Sajnos nem így van. A csokoládéért megkockáztatnám a fagyhalált. A virágokért nem. Szóval a virágok nem nélkülözhetetlenek.

– Számomra igenis azok. Szedd le azokat a leveleket. Ha a víz alá kerülnek, elrothadnak, a baktériumok elszaporodnak a vízben, és a virág meghal.

– Ki gondolta volna, hogy ez ilyen bonyolult? – Julia óvatosan eltávolította az alsó leveleket a rózsákról, majd ismét az ablakra pillantott. – A fickó valami nagy bajt csinált. Elkövetett egy nagy hibát, és most találja ki, mekkora legyen a csokor, amivel kárpótolja a nőt.

– Vagy a férfit.

– Vagy a férfit – ismételte engedelmesen Julia, és lehajtotta a fejét. – Fáradtnak tűnik. Halálosan kimerült. Szívesebben lenne otthon a melegben, ehelyett az ablakunk előtt fagyoskodik, ami arra utal, hogy tényleg komoly dologról van szó. Talán a társa rájött a viszonyára, ő meg azon gondolkodik, vajon érdemes-e pénzt költeni még a régi kedvesére, hogy megbocsásson.

– Vagy épp ellenkezőleg. Talán már harminc éve házas, és ezt akarja megünnepelni.

– Vagy talán azért vesz virágot – ötletelt tovább Julia –, mert tönkretette valakinek a napját, és ezt próbálja helyrehozni… Mi az? – Rövid szünetet tartott, hogy levegőt vegyen. – Épp te tanítottál meg rá, hogy minden egyes szál virág mögött egy emberi történet bújik meg.

– De te mindig horrortörténetet látsz. – Flora megmentett egy rózsát, amelyik épp leesni készült, és beszívta az illatát. Nem akarta megérinteni a bimbókat, anélkül is el tudta képzelni a bársonyos puhaságukat. Más emberek meditációs alkalmazásokat használtak az ellazuláshoz, neki elegendő volt pár szál virág. – Vannak másfajta történetek is. Boldogabbak.

Celia, a bolt tulajdonosa nevetségesen magas sarkú cipőben tipegett el mellettük, a karja tele volt kálákkal. Rózsás arcbőre volt, és kissé lapos arca, ami Florát a dáliára emlékeztette, Celia személyiségéről ellenben inkább a kaktuszok jutottak eszébe. Akadtak azonban a főnökasszonynak jó tulajdonságai is: lendületes, határozott stílusa miatt különösen jól tudott bánni a tétova menyasszonyokkal.

– Sietned kell azokkal a rózsákkal, ha azt akarjuk, hogy odaérjenek Mrs. Martin ma esti vacsorájára. Tudod, milyen kényes a pontosságra.

– Időben elkészülünk, Celia, ne aggódj. – Flora elmosolyodott, és ettől egy csapásra lecsillapodtak a kedélyek. Számára így volt természetes. Több hasonló minivihart lecsillapított már életében, mint ahány csésze teát megivott.

– A mi küldetésünk az, hogy a lehető legjobban kiszolgáljuk az ügyfeleink igényeit. A legpontosabban, a legszebb virágokkal.

– És ez így lesz ebben az esetben is. – Flora szinte hallotta, ahogy Julia foga megcsikordul. Szerette volna, ha témát váltanak, mielőtt a barátnője felrobban.

Celia rövid szünetet tartott, a viselkedése ingerültből váratlanul behízelgőre váltott.

– Be tudsz jönni szombaton, Flora? Tudom, hogy dolgoztál múlt szombaton is, de…

– De nekem nincs gyerekem, sem egyéb rokonom, akiről gondoskodnom kellene.

Flora még mindig nem szokta meg egészen, hogy hétvégente nem kell meglátogatnia a nénikéjét. Ez a látogatás egyfajta rutinná vált számára, akkor is folytatódott, amikor az idős hölgy már nem ismerte meg.

Meglepte, milyen kellemetlenül érinti, hogy már nem kell mennie. Ahogy a gyász is meglepte, amelyet érzett. Nem álltak közel egymáshoz a nagynénjével, pedig Flora nagyon igyekezett közel kerülni az egyetlen élő rokonához.

– Nem gond, Celia. Szívesen bejövök. Szeretek dolgozni.

Tudta, hogy Celia csúnyán kihasználja őt. Tudta, hogy nemet kellene mondania, de akkor a főnöknője dühös lenne rá, és Flora nem nagyon tudta kezelni ezeket a negatív érzéseket. Kisebb stresszt jelentett elvállalni a munkát. Igazából tényleg nem bánta, hogy hétvégén is dolgoznia kell.

A hétvégék voltak ugyanis a legnehezebbek számára, és nem nagyon értette, miért.

Hiszen valóra vált a nagy álma, saját bérleménybe költözhetett, ahol azt csinált, amit csak akart. De rá kellett jönnie, hogy az ember nem lesz automatikusan boldog attól, ha teljesül a vágya. Egyáltalán nem érezte magát olyan jól a bőrében most, mint ahogy elképzelte. Mintha megérkezett volna álmai városába, Rómába, és ott derült volna ki, hogy párizsi útikönyvet hozott magával. Nem tudta, hogy a lakással van-e a baj, vagy inkább az ő túlzott elvárásaiban keresendő a hiba.

Az édesanyja mindig hangsúlyozta, hogy mindenki maga alakítja az életét, de Flora élt a gyanúperrel, hogy ez olyan, mint a főzés: a végeredmény nagyban függ attól, milyen alapanyagokkal dolgozik az ember. Még a legjobb szakács sem tud nagyot alkotni a penészes zöldségekből.

Miután ezt a problémát kipipálta a listáján, Celia elvonult, Julia pedig még néhány rózsa szárának a végét lecsattintotta, nagyobb erővel, mint korábban.

– Azt hittem, abban egyeztünk meg, hogy a jövőben nem fogsz mindenre rábólintani, amit a nyakadba varrnak.

– Igen. De ez nem megy egyik pillanatról a másikra. Fokozatosan akarom csinálni.

– És mi volt ebben a fokozatos? Én azt látom, megint rávett, hogy dolgozz hétvégén. Immár századszor.

Julia volt az első, aki felhívta a figyelmét erre a tulajdonságára, és ő volt az első, aki jelezte, hogy foglalkoznia kell ezzel a kérdéssel.

– Nem gond. Tényleg nem. Majd akkor emelem fel a szavam, amikor érdemes lesz. Amikor valami igazán fontos dologról lesz szó.

– Jobb lenne kicsiben kezdeni, hogy gyakorolhasd az ellenállást. Hogy apránként felépítsd magad. Miért félsz ennyire attól, hogy kiállj magadért?

Flora szíve már a puszta gondolatra is elszorult.

– Mert akkor ki fog rúgni. És különben sem bírom a konfliktusokat. – Meg az elutasítást.

Ez volt a legnagyobb félelme: hogy visszautasítják.

– Nem fog kirúgni téged, Flora. Te vagy ennek az üzletnek a legnagyobb kincse. A vásárlók fele csak miattad jár ide, úgyhogy nem kell mindig a kedvében járnod.

– Szerintem ez a mostani viselkedésem annak az utórezgése, hogy kiskoromban minden erőmmel igyekeztem a nagynéném kedvében járni. Az egész világ jobb hely lett, amikor ő boldog volt. – Bár az anyja nővére igazából sosem volt boldog. Legfeljebb kevésbé rosszkedvű.

Az, hogy vele kellett együtt élnie, hasznos tapasztalatokhoz juttatta Florát. Jól tudott bánni a nehéz emberekkel. Nagy ritkán még a nagynénjét is mosolyra fakasztotta – és ez tényleg emberfeletti teljesítmény volt. Olyasmi, mint megmászni a Mount Everestet, négy percen belül lefutni az egymérföldes távot, vagy átevezni az Atlanti-óceánt. Mivel a világ tele volt nehéz emberekkel, Flora úgy döntött, akár hálás is lehet a nagynénjének, amiért ilyen gyakorlott emberszelídítő vált belőle.

Julia láthatóan nem értett egyet vele.

– Én arra tanítom a gyerekeimet, hogy álljanak ki magukért és mindazért, amiben hisznek. Azt is elmondtam nekik, hogy felelősek a saját boldogságukért.

– Ez így igaz. Én például akkor vagyok a legboldogabb, ha az emberek körülöttem boldogok.

– Attól, hogy igent mondasz, még nem leszel boldog. A másik ember fog örülni, neked annyi lesz ebből a hasznod, hogy nem kerülsz összeütközésbe vele. Viszont rosszul érzed magad, mert nem volt elég bátorságod nemet mondani.

– Köszönöm, Ju. Eddig nem éreztem rosszul magam, de most már igen.

– Tudod, sajnálom, hogy soha nem találkoztam a nénikéddel. Amit mondtam volna neki, azt biztosan nem teszi ki az ablakba.

Flora egy pillanatra lehunyta a szemét, de nem akarta elképzelni ezt a találkozást.

– Igaz, Gillian néni nem volt sem kedves, sem különösebben melegszívű, de mégiscsak ő volt az egyetlen élő rokonom – szögezte le. – Úgy vélte, tartozom neki azért, hogy befogadott, és alapvetően igaza is volt.

– Nem hinném, hogy ilyen közeli családtagok esetén lehet adósságról beszélni – ingatta a fejét Julia. – De ha mégis, azt ezerszeresen visszafizetted. Mert lehet, hogy befogadott az otthonába, cserébe viszont nyert valakit, aki élete alkonyán gondoskodott róla. Celia pedig nem a nénikéd.

– Ha nemet mondtam volna, akkor téged kérdezett volna meg, és te megígérted Kaitlinnek, hogy elviszed ruhát venni arra a húsvéti családi eseményre. Vasárnap nem mehettek, mert Freddie-nek vasárnap fedett pályás meccse lesz, Geoff pedig nem dolgozik, úgyhogy az anyja nálatok ebédel.

Julia felszisszent, mert egy tüske megszúrta az ujját.

– Hogyhogy jobban ismered az időbeosztásomat, mint én? Fura volt hallani, ahogy hangosan felsoroltad a hétvégi programjaimat. Rádöbbentett, milyen őrült életem van.

Flora nem szólt semmit. Bármit megtett volna azért, hogy neki is része legyen abban, ami Juliának megadatott. Nem annyira az őrület hiányzott neki – azt bármikor tudta volna reprodukálni –, hanem a szerető család megtartó ereje. A közelség.

Egy jól működő, egészséges család, amely mindig több, mint az egyének összessége. Mert van egy eltéphetetlen kötelék, mely mindörökre összefűzi őket. A nagynénje számára ő nem jelentett semmit. Csak púp volt a hátán. Egy terhes kötelesség.

– Gyönyörű családod van.

– Most viccelsz, ugye? A gyerekeimet időnként tényleg nehezen viselem el. Ott van például Freddie, aki becsajozott, így most a barátnőjével heverészik a kanapénkon minden áldott este. Egymás kezét szorongatva bámulják egymást, Eric meg folyton cukkolja őket, úgyhogy a képzeletedre bízom, milyen kellemes a hangulat. Kaitlin meg… nos, folytathatnám napestig. A lényeg, hogy irigyellek, amiért nem kell osztoznod a lakásodon senkivel. Hazamész, és magadban lehetsz.

– Igen. – Flora figyelte, ahogy Julia gondosan elhelyezi a rózsákat, megformázza a csokrot. – Csak én.

Erről az életről álmodott, amikor még a nagynénjével élt egy házban. Egy olyan lakásról, ahol nincs más, csak ő. És megkapta. Volt egy bérleménye. Kicsi és nem túl barátságos, de nem kellett megosztania senkivel. Akadtak barátai szép számmal, a naptára tele volt programokkal és meghívásokkal. Hálásnak és boldognak kellett volna lennie, hogy mindent megkapott a sorstól, amire vágyott.

És az is volt. Boldog.

– Ha este hazamész, minden ugyanúgy van, ahogy reggel hagytad. Senki nem rakott el semmit, nem temette a saját cuccai alá a holmidat. Nem esel hasra a szétdobált tornacipőkben, amikor belépsz a házba, senki sem dörömböl az ajtón, ha végre bezárkózol a fürdőszobába, hogy „Anya, siess!”, és senki sem foglalja el a kanapéd minden négyzetcentiméterét.

– Senki nem dörömböl az ajtómon, ez igaz. És tényleg egyedül vagyok a kanapén. – Flora eltávolított egy maréknyi levelet, amiről Julia megfeledkezett. – Ami tényleg jó, mert teljesen elterpeszkedhetek, és senki sem méltatlankodik emiatt.

– Áldott csend és nyugalom vesz körül, miközben az én életem maga a káosz.

– Áldott. Ja. Pont így mondanám én is.

– Ha virágot választasz magadnak, az mindig gyönyörű. Én legfeljebb a vegyesboltból kapok egy-egy csokrot, ha szerencsém van.

De legalább te kapsz néha virágot.

Florának még soha senki nem vett virágot. Azzal töltötte a napjait, hogy másoknak készített lenyűgöző csokrokat, de ő maga soha nem kapott még hasonlót sem.

– A minap olvastam, hogy a gyermek nélküli, egyedülálló nők a legboldogabbak.

– Aha. – Vajon kiket kérdeztek meg ehhez a felméréshez?

– Neked tényleg tökéletes az életed. – Julia homloka ráncba szaladt. – Bár ennek némiképp ellentmond, hogy folyton össze akarlak boronálni valakivel… Úgy gondolom, szükséged van egy pasira.

Flora kevésbé volt meggyőződve erről. Az összes férfit, akivel eddig randizott, csupán az intimitás egy bizonyos fajtája érdekelte. És ezzel egy darabig nincs is semmi baj, sőt.

Flora tudta élvezni a test örömeit, csak éppen neki több kellett. A komoly érzések nélküli szex olyan volt, mint jégkrémet enni, amikor igazán éhes az ember. Rövid távú megoldásként szóba jöhet persze, de hosszú távon egyáltalán nem kielégítő.

Flora igazából arra vágyott, hogy végre megint fontos legyen valakinek. Ahogy egykor az édesanyjának fontos volt.

Hogy számítson, ahogy Julia számított a családjának. Hogy legyen valaki mellette, aki ismeri őt, akinek szüksége van rá. Mi értelme az egésznek, ha senkinek sincs szüksége rád? Ha nem tudod megváltoztatni senkinek az életét?

Annyi mindent tudott volna adni, és senki sem volt mellette, akinek adhatott volna.

Magányos volt, de emiatt nem panaszkodott soha. Ha bevallja, hogy magányos, az emberek azt hiszik, valami baj van vele. Mostanában mindenütt a tömeges elmagányosodás a téma, és mégis, ha valaki beismeri, hogy szenved az egyedüllét miatt, az olyan, mintha bevallaná, hogy kudarcot vallott az életben. Flora harmincéves volt, független, és a világ legizgalmasabb városában élt.

Az emberek azt feltételezték, hogy az élete csupa móka és kacagás. Olyan, mint részt venni egy állati szórakoztató vígjáték forgatásán. Külső szemlélőnek valószínűleg így is tűnt. Eltekintve Flora lakásától, persze, ami egyáltalán nem illett volna egy vígjátékba. Inkább úgy festett, mint egy gyilkosság helyszíne.

És hogy festett az élete belülről? Flora a szíve legmélyén nyomasztóan magányos volt, de ha elmondta volna ezt bárkinek, csak lesajnálást kapott volna cserébe, plusz tippeket arra nézve, mi mindent csinál rosszul. Vagy elárasztanák meghívásokkal, pedig Flora tudta, hogy nem ez a gondja.

Nem az a kérdés, hogy az embernek milyen élénk a társasági élete, számszerűen hány kapcsolata van. Hanem az, mennyire mélyek ezek a kapcsolatok.

Amikor az ismerősei kérdezgették, azt mondta nekik, amit hallani akartak, mert tudta, hogy az igazságtól kényelmetlenül éreznék magukat.

Igen, a tegnap estét otthon töltöttem, és istenien éreztem magam… Végre lazíthattam egy kicsit, és megejthettem egy-két, már nagyon időszerű telefonhívást… Olyan nagy a pörgés mostanában, hogy kifejezetten jólesik, ha egy este nem kell mennem sehová.

A hétköznapok könnyebbek voltak, mint a hétvégék, amikor az idő csigalassúsággal vánszorgott, és bármit is csinált, folyton szembesült vele, hogy egyedül van.

Ha a parkban futott, láthatta és hallhatta, hogy mások bezzeg nem magányosak. Gyermekes anyák sétáltak vele szemben az ösvényen, egymás kezét fogó párok, a padokon baráti társaságok nevetgéltek és kávézgattak. A vásárlás azt jelentette, hogy olyan nőkkel kell találkoznia, akik épp ruhát választanak egy izgalmas esti szórakozáshoz.

Flora mindent megtett, hogy ne kelljen szembesülnie azzal a csönddel, amit Julia annyira nagyra tartott. Ha tehette, felhívta a barátait, és közös programot szervezett velük. Futni mentek, vagy vacsorázni. Esetleg fazekas- vagy egyéb művészeti tanfolyamra. Ha mégis otthon maradt, zenét és podcastokat hallgatott, filmeket nézett. A fürdőszobában néha bekapcsolta az elektromos fogkeféjét, csak azért, hogy megtörje a csendet.

De végül persze kénytelen volt lefeküdni, és ahogy lehunyta a szemét, rögtön ráborult a csend, akár egy fojtogató felhő. Nem mintha a lakása annyira csendes lett volna. Távolról sem.

Fölötte egy népes olasz család lakott, akik folyamatosan dübörögtek, ahogy egyik szobából átmentek a másikba, és olyan hangon vitatkoztak, ami önmagában kimerítette a csendháborítás fogalmát. A közvetlen szomszédban pedig egy virgonc házaspár élt, akiknek a hajnalig tartó, zajos szex volt a legfőbb szórakozásuk. Mások hangjai vették körül Florát. Olyan emberekéi, akik teljes és boldog életet éltek.

– Megvagyok így is. A hétvégéim rendszerint nyugisak. Most sem lett volna más programom, mint a jógaóra. És együtt ebédeltem volna egy barátnőmmel. Nem gond elhalasztani egyiket sem. Tudod, hogy szeretek itt dolgozni.

– Szereted Celiát?

– A virágokat szeretem.

– Ó, jaj! Egy pillanatig azt akartam javasolni, hogy szerezz profi segítséget. Különben igazad van, ha nem jönnél be ezen a hétvégén, akkor végül nekem kellene, és köszönöm, hogy gondoltál rám, de ettől függetlenül egy szép napon szeretném hallani, ahogy nagy, hangos nemet mondasz neki.

– Ígérem, egyszer megteszem.

Flora tisztában volt a viselkedése hátrányaival. A mindenáron való megfelelni akarás oda vezetett, hogy a kevés kapcsolata során, amikben része volt, mindig a partnere elégedettségével volt elfoglalva, és teljesen megfeledkezett önmagáról. Amikor erre rájött, rendszerint véget vetett a kapcsolatnak, persze kedvesen, „nem te tehetsz róla, én vagyok az oka, egyedül csak én” felkiáltással, nehogy a másikban tüske maradjon.

Julia észrevette, hogy Celia a személyzet egy másik tagjával veszekszik.

– Hát ennek meg mi baja már megint? – morogta.

– Ideges. – Flora kihasználta, hogy a barátnője figyelme elkalandozott, és belenyúlt egy kicsit a csokor elrendezésébe, eligazgatta a szárakat. – Ő a tulajdonos, és elég nehéz időket élünk. Mi is aggódunk a jövő miatt, képzeld, neki mekkora idegfeszültséget jelent, hogy az összes dolgozója jövőjéért felelős!

– Nem hinném, hogy egyetlen álmatlan éjszakája is volt miattunk. Micsoda egy boszorkány! Nem csoda, hogy egyedül él. Nem lennék meglepve, ha kiderülne, hogy megette az első férjét. Vagy feloldotta valami savban. Ha Celia virág lenne, szerintem bürök lenne.

Juliának volt érzéke a drámaisághoz. Valaha arról álmodozott, hogy színésznő lesz, de aztán megismerte a férjét, és jöttek a gyerekek. Sokféle munkát kipróbált ezután, és Flora nagyon örült neki, hogy pont ebbe a virágboltba jött be, amikor egyszer állást keresett.

Julia jól megnézte magának a csokrot, amit kötött.

– Kezdek belejönni, nem gondolod?

Flora hozzátett egy kis zöldet, aztán levágott még egy keveset a rózsák szárából.

– Igen, határozottan van érzéked hozzá.

Valójában szemernyi érzéke sem volt, de Flora sosem bántotta volna meg Juliát azzal, hogy ezt a szemébe mondja. Meg aztán tudta, hogy az asszonynak égető szüksége van erre a munkára.

– Tudom, hogy sosem leszek olyan jó ebben, mint te, de azért igyekszem. És különben is, te nagyjából egy időben kezdtél el csokrot kötni és járni. – Julia kipillantott a férfira, aki még mindig a kirakat előtt állt. – Lehet, hogy megütötte az asszonyt, és most olyan virágot keres, amivel feledtetheti vele a verést?

– Hát, remélem, hogy nem.

– Jövő vasárnap átjöhetnél hozzánk ebédre. Szeretném megköszönni, hogy bevállaltad helyettem a mostani hétvégét.

– Köszönöm a meghívást, szívesen elmegyek. – Flora szeretett Juliáékhoz menni, még akkor is, ha a házastársak évődése különös, fájdalmas hiányérzettel töltötte el. Folyton eszébe juttatta ugyanis, hogy őt senki sem ismeri annyira, hogy ugratni tudja.

– Szívesen meghívnálak éjszakára is, de tudod, nagyon szűkében vagyunk a helynek, egyáltalán nincs vendégszobánk. Abban pedig biztos vagyok, hogy nem szeretnéd az éjszakát Kaitlinnel egy ágyban tölteni. Mi van a háziuraddal? Még mindig fel akarja emelni a bérleti díjadat?

– Igen. – Florát elfogta az aggodalom. Elkezdett ugyan másik lakást keresni, de olyan nagy volt a különbség az igényei és a lehetőségei között, hogy gyorsan felhagyott vele.

– Legalább kiirtotta már a csótányodat?

– Még nem. És sajnos nem csak egy csótányom van.

Julia megborzongott.

– Hogy viselheted ezt ilyen nyugodtan?

– Legalább ők ott vannak egymásnak, nincsenek egyedül.

– Látod, ez a különbség köztünk. Én a rovarirtásról beszélek, te meg csótány-randioldalt akarsz működtetni… Mondtad már a tulajnak, hogy mi a gond?

– Küldtem neki egy szigorú hangvételű e-mailt.

– És?

– Nem válaszolt.

– Mikor küldted el a levelet?

– Egy hónapja.

– Egy teljes hónapja? El tudom képzelni, mit írhattál. „Tisztelt Tulajdonos, amennyiben nem okoz nagy gondot, kérem, tegyen valamit a beázás ellen, és az sem ártana, ha meg tudna szabadítani a csótányaimtól. De semmi gond, ha mostanában nincs rám ideje, hiszen valahogy megvoltam eddig is…”

– Ennél azért határozottabban fogalmaztam.

De nem sokkal. És a levélnek nem is volt sok foganatja.

– Kiderült már, honnan jön a nedvesség?

– Nem. Szerintem valami csőtörés vagy ilyesmi. Elég aggasztó, ami azt illeti, mert egyre nagyobb a folt a mennyezeten.

– Talán meghalt a szomszéd, és a holtteste lassan oszladozni kezdett, a nedvek pedig átszivárognak a lakásodba.

– Nem hiszem, hogy meghalt. Ahhoz képest elég nagy zajt csap. Tegnap este például operaáriákat énekelt.

Flora felnézett, és látta, hogy a férfi még mindig ott áll. Biztosan nagyon fázik, gondolta. Nyissa ki neki az ajtót? Kínáljon menedéket? Egy forró italt esetleg?

Talán az édesanyjának születésnapja van, és még nem volt ideje ajándékot venni neki.

Flora rengeteg olyan emberrel találkozott, aki csak berohant az üzletbe, felkapta az egyik kész csokrot, anélkül hogy időt szánt volna a virágok kiválasztására.

Természetesen nem ítélkezett. Ehelyett büszke volt arra, hogy a kézzel kötött csokrait mindenki ismerte Manhattannek ezen a részén. Akárcsak az édesanyja, ő is szerette a csokrokat egy adott személy részére, egy adott alkalomból összeállítani, de ugyanilyen boldog volt akkor is, ha egyencsokrokat készített, hiszen ezek is örömet szereztek valakinek. Egyrészt a megajándékozottnak, másrészt az ajándékozónak, akit Flora ily módon megszabadított a döntéshozatal rémétől. Furcsa, de sokakat tényleg feszélyezett, ha virágot kellett választaniuk. Talán attól féltek, hogy valami hibát követnek el.

Flora ezzel szemben úgy gondolta, hogy nincs rossz virág, és nincs rossz csokor, mivel a virággal soha nem lehet mellényúlni.

Az anyja mindig ragaszkodott a friss virágokhoz. Nem volt elég, hogy körülvették a boltban, ahol dolgozott, az otthonát is telerakta velük. A bejáratnál volt egy nagy csokor, amely illatával is fogadta a vendégeket, egy másik a nappaliban díszlett, és kisebb virágcsokrokat tett minden hálószobába. Violet Donovan a virágokat a természet mesterművének tekintette, olyan műalkotásnak, amelyre minden egyes embernek alapvető szüksége van. Ha takarékoskodnia kellett, akkor más területen szorította meg a nadrágszíjat, például a ruházkodás vagy az étkezés terén. Ha az ember a gyerekkorán gondolkodik, a többség a nagy eseményekre emlékszik elsősorban. Flora legkorábbi emlékei mind az illatokról és a színekről szóltak.

Ez egészen nyolcéves koráig tartott, amikor is a nagynénjéhez költözött, aki nem osztozott a húga virágok iránti rajongásában.

Mi értelme pénzt pazarolni olyasmire, ami úgyis meghal néhány napon belül?

A gyermek Flora – a gyásza miatt talán kissé túl nyersen – rámutatott, hogy minden és mindenki meghal előbb vagy utóbb, ezért az a legfontosabb, hogy a lehető legtöbbet hozzuk ki belőle, amíg még élünk. Egészen addig a pillanatig vidáman átszökdécselt az életen, de aztán hamarosan megtanult lábujjhegyen járni, és óvatosan megválasztani a megfelelő utat… Gyorsan rájött, mi dühíti fel pillanatok alatt a nagynénjét, és mi az, amitől Gillian néni csak csúnyán néz.

Az ismeretlen férfi a bolt előtt ekkor hirtelen felemelte a tekintetét a virágokról, és egyenesen Florára meredt. Nem tudhatta, hogy már régóta róla beszélnek, a lány arca mégis pipacspiros lett a bűntudattól.

Elmosolyodott, részben üdvözlés, részben bocsánatkérés gyanánt. Az eszébe sem jutott, hogy úgy tegyen, mintha nem vette volna észre a férfit.

– Ejha! – csettintett Julia a nyelvével. – Láttad, hogy nézett rád? Geoff bámult így rám egyszer vagy ezer évvel ezelőtt, és egy hónappal később már terhes voltam. Vagy az élete szerelme leszel, vagy a következő áldozata, attól függően, hogy szerelmes regényben vagy krimiben gondolkodsz. Talán rózsaszirmokkal fogja borítani a testedet. Esetleg a felesége testét…

– Elég legyen!

– Bár az is lehet, hogy csak a ruhádat bámulja. Bárcsak én is viselhetnék ilyesmit! De ebben csak te festesz ilyen elegánsan és művészien, rajtam hülyén nézne ki. Piros ruhához lila harisnya… Rajtad kívül senki más nem kombinálná ezt a két színt. Ha így öltöznék, Kaitlin soha többé nem mutatkozna velem együtt az utcán, téged viszont nagyon jó fejnek tart, és csodálja a stílusodat. Ezt a fülbevalót hol találtad, mondd?

– A piacon.

– Mindegy. A lényeg, hogy jól nézel ki. Bár ha másnapos lennék, nem szívesen néznék rád.

– Azért hordok ilyen ruhákat…

– Mert az élénk színek felvidítanak. Tudom. És másokat is szeretsz felvidítani. Mindenki más, akit ismerek, csak nyög és sóhajtozik, te azonban olyan vagy, mint egy napsütötte oázis az élet sötét és viharos sivatagában.

– A viharból neked is kijut hamarosan, ha nem fejezed be gyorsan azt a csokrot.

Julia lecsípte a még mindig túl hosszú szárakat, aztán felpillantott.

– Még mindig ott van az a fickó. Most már tényleg félő, hogy odafagy az ablakhoz. Nézd csak a szemét! Mennyi titkot rejt a pillantása!

Flora nem szólt semmit. Neki is sok titka volt. Olyanok is, amikről soha senkinek nem mesélt. De nem is ez volt a legszomorúbb az egészben. Hanem hogy soha senki nem érdeklődött még annyira iránta, hogy ki akarta volna deríteni az összes titkát.

– Talán nincsenek is titkai. Egyszerűen csak nem tudja, milyen virágot vegyen.

– Nos, ha valaki ki tudja deríteni róla az igazságot, akkor az te vagy. – Julia úgy kötötte össze a szárakat, hogy a megajándékozottnak csak vázába kelljen tennie a csokrot. – Az emberek hajlamosak mindent elmondani neked, persze lehet, hogy csak azért, mert túl udvarias vagy, és a világért sem mondanád, hogy fogják már be végre. – Kifújta a haját a szeméből, és a kolléganőjére nézett. – És mert rólad lerí, hogy törődsz velük.

Flora tényleg törődött mindenkivel. Akárcsak a virágok, az emberek is különféle színekben, formákban és méretekben léteztek, és őt mind értékelte. Az anyja ugyanilyen volt. Az emberek virágért mentek be a boltba, de ottmaradtak kávézni és beszélgetni is. Gyermekként Flora csendben ült a virágok között, lubickolt a melegben, az illatárban és a felnőttek beszélgetésének nyugtató zümmögésében.

Most végül kinyílt az ajtó, és a férfi belépett a boltba, magával hozva a hideg levegőt és a várakozás hangulatát.

Fejek fordultak felé. A beszélgetések elcsendesedtek, ahogy a bent lévők szemügyre vették, majd visszatért az egyenletes moraj.

– Jóképű fickó – állapította meg Julia. – És bármivel is foglalkozik, bizonyára jó a szakmájában. Majdhogynem értem, miért hajlandó valaki a szerető hálátlan szerepét betölteni mellette. A tiéd, lecsaphatsz rá, Flora. De ha randira kerül sor, semmiképp se hozzád menjetek. Kivéve, ha kártevőirtással foglalkozik.

Azzal hátrasétált a bolt végében lévő virágtároló kamrába.

Flora bosszúsan csóválta a fejét. Miről beszél Julia? Hiszen ez a férfi nem azért jött, hogy randira hívja. Mindössze virágot akar venni, ennyi az egész.

– Segíthetek? – kérdezte, és az agya leghátsó zugába száműzte a barátnőjével folytatott beszélgetést.

Mi köze hozzá, ha ez a vevő csalja a feleségét? Nem az ő dolga. Az emberek nem tökéletesek, az élet pedig nehéz. A virágok többek között arra valók, hogy egy kis fényt hozzanak a sötét hétköznapokba.

– Ajándékot keresek. Egy fiatal lánynak. – A férfi jégkék szeme éles ellentétet képezett fekete hajával. – Egy különleges lánynak.

Julia talán mégsem tévedett akkorát. Alighanem egy viszonyról lesz szó…

A virágüzletben Flora az élet teljességét áttekinthette, a születéstől a szerelmen át a halálig, hiszen az emberek minden alkalomból vásároltak virágot. Most mégis csalódott volt egy kicsit.

– És milyen alkalomból? Évforduló? Bocsánatkérés?

– Bocsánatkérés? – A férfi összevonta a szemöldökét.

Ó, te jó ég! Ezt tényleg hangosan kimondta? Flora titkon a pokolba kívánta Juliát, aki lám, megfertőzte a cinizmusával.

– Ha megmondja, milyen alkalomból ajándékoz, én megmondom, melyik az a virág, amelyik a legjobban kifejezi az ön személyes üzenetét.

– Ezt erősen kétlem.

– Tegyen próbára! Szeretem a nehéz feladatokat. Szóval, mit akar üzenni a csokorral?

A férfi hosszan nézte.

– Először is bocsánatot akarok kérni mindenért, amit elszúrtam az elmúlt néhány hónapban. Azért, hogy nem azt mondtam vagy nem azt csináltam, amit kellett volna. Hogy bementem a szobájába, amikor magányra vágyott, vagy éppen magára hagytam, amikor a társaságomra lett volna szüksége. El akarom mondani, hogy szeretem, és mindig szeretni fogom, akkor is, ha ezt nem mindig tudom megfelelően kimutatni. Tudnia kell azt is, mennyire sajnálom, hogy el kellett veszítenie az édesanyját. Mindent megtennék azért, hogy visszahozhassam, vagy hogy csillapíthassam a fájdalmát. Borzasztóan szeretném, ha itt lehetne velem most, hiszen ő pontosan tudná, mit vegyünk a lányunk tizenhetedik születésnapjára, nekem pedig fogalmam sincs…

Elhallgatott, a jelek szerint úgy érezte, túl sokat mondott. Az arcán halvány pír jelent meg.

– Ha létezik olyan virág, amivel ezt el lehetne mondani, annak tényleg nagyon örülnék – tette hozzá.

Flora különös szorítást érzett a mellkasában, a torkába pedig méretes gombóc költözött. Teljesen átérezte a férfi fájdalmát. A hátulsó helyiségben is nagy volt a csönd – ebből kiderült, hogy Julia mindent hallott, és ő is ledermedt a döbbenettől.

Meghalt a felesége.

– Szóval a lánya most lesz tizenhét. – És a nagy napot az édesanyja már nem élhette meg. A gyerek elveszítette az egyik szülőjét, a férfi pedig élete szerelmét. A társát.

Flora szerette volna megölelni. Őt is, a gyerekét is. Tudta, milyen elveszíteni egy közeli hozzátartozót. Ismerte az érzést, amikor hatalmas, betölthetetlen űr tátong az ember szívében. Amikor a gyászoló próbálja összerakni az összetört élete darabkáit, de a kép már soha nem lesz teljes. Leginkább egy itt-ott lyukas patchworktakaróra fog hasonlítani.

– Becca, a feleségem pontosan tudná, mit vegyünk a lányunknak. Mindegy, milyen alkalomról volt szó, ő mindig megtalálta a tökéletes ajándékot. Talán rendezne egy nagy bulit, és meghívná a megfelelő embereket, nem tudom. Sajnos nagyon hirtelen ment el, nem hagyott semmiféle útmutatást. Én meg csak kapkodok, és rögtönözni próbálok.

Flora szándékosan lassan vette a levegőt, szerette volna megőrizni a nyugalmát. Ennek az embernek nem arra van szüksége, hogy ő sírdogáljon miatta, hanem arra, hogy megoldja a problémáját.

Márpedig a megfelelő ajándék kitalálása nem könnyű dolog. Flora maga is sokat agyalt, míg rájött, ki minek örülne, és ez többnyire sikerült is neki, mégsem gondolta magát tökéletesnek.

Becca a férje szerint az volt. Tökéletes.

Flora elképzelt egy vagány szőke szépséget, aki notesszel jár-kel, és mindig felírja, ha egy szerette elsóhajtja, mire vágyik.

Tascha – barackszínű selyemsál.

És amikor Tascha karácsonykor kinyitja az ajándékát, elámul, hogyan találhatta ki valaki a legtitkosabb gondolatát.

Soha senki nem vinne vissza egy Becca által vásárolt ajándékot.

Soha senki nem bosszankodna az ő ajándékára pillantva, és nem gondolná, hogy minek kellett ez, már van belőle három.

Nem csoda, hogy az ismeretlen férfinak hiányzik a felesége. És tényleg hiányzik, ez jól látszott rajta.

Érződött az erőteljes fizikai jelenléte, mégis úgy tűnt, hogy egy kicsit elveszett és tanácstalan. Flora nem is tudta, miként lehetséges, hogy valaki ennyire erősnek, mégis teljesen sebezhetőnek látsszon.

– A virág mindig jó ajándék. – Hirtelen ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy felvidítsa a férfit. Hogy könnyítsen a terhein. A mindenáron való megfelelés kényszere nem csak az önérvényesítés hiányáról szól. Hanem arról is, hogy próbálunk örömet szerezni másoknak. – Nagyszerű választás.

A férfi Julia imént befejezett csokrára pillantott.

– Rózsa legyen?

– Tizenhetedik születésnapra vannak a rózsánál sokkal jobb virágok. Meséljen egy kicsit a lányáról! Milyen? Mi az, amit szeret?

– Pillanatnyilag? Fogalmam sincs. Nem nagyon szokott megnyílni nekem. – Elgondolkodva megdörgölte a homlokát, aztán lemondóan legyintett. – Most biztosan azt hiszi, hogy rettenetes apa vagyok.

– Szó sincs róla. Maga már jó ideje azon töri a fejét, mi lenne a tökéletes ajándék a lányának, ami azt mutatja, hogy nagyon is figyelmes, gondoskodó apa. Tudja, a gyász mindig nehéz.

– Tapasztalatból beszél?

De még mennyire! Flora biztosra vette, hogy pontosan tudja, mit érez ez az ember, és mit érez a lánya – még akkor is, ha Flora sokkal fiatalabb volt tizenhétnél, amikor meghalt az édesanyja. De hát aligha van olyan életkor, ami alkalmasabb a szeretteink elvesztésére, mint a többi. Már olyan sok év telt el, és ennek ellenére ha Flora megérezte egy virág illatát, mindig eszébe jutott róla az édesanyja.

– Mit csinál a lánya a szabadidejében?

– Amikor nem suliban van, a húgára vigyáz. Molly még csak hétéves. Amikor Molly elalszik, rendszerint bezárkózik a szobájába, és a telefonját bámulja. Van olyan virága, ami azt üzeni, hogy tölts kevesebb időt a közösségi oldalakon? Ha ezt szóba hozom, Izzy mindig nagyon tüskés lesz. Szóval lehet, hogy mégiscsak a rózsa lenne a legjobb. Vagy egy kaktusz.

Ezek szerint bármekkora megrázkódtatás érte is, a humorérzékét nem veszítette el. Mélyen a felszín alatt, elfeledve, de még ott lapult, és elvétve meg is csillant.

– Ó, a kaktusznál sokkal jobbat is adhatunk neki.

Flora kilépett a pult mögül, és a vödrökhöz sétált, amelyekben virágokat tartottak. A virágpiacon járt ma a West 28th Streeten, még napfelkelte előtt, koffeinnel feltöltődve, és a virágszállító teherautókat kerülgetve hosszan kutatott a tökéletes áru után. Csak a virágok bírhatták rá e kora reggeli órán, hogy elhagyja az ágyát. Sok termesztő a szín és az illat rovására a tárolhatóságra koncentrált, de Celia bízott benne, hogy ő a minőséget választja, és Flora sosem érte volna be kevesebbel. Az anyja megtanította neki, milyen fontos, hogy mindig az évszakhoz illő növények mellett döntsön, ezért most, a tél végén inkaliliomot és amarilliszt, szegfűt és krizantémot választott. Egy csomó zöldet, faggyúbogyót és kereklevelű eukaliptuszt is szedett mellé, majd felrakta őket a guruló fémpolcokra, amelyekkel a viszonteladók járták a piacot. Soha nem tudott elmenni a nárciszok mellett anélkül, hogy ne adott volna hozzá egy ölnyit a megvásárolandó áruk növekvő halmához. Bármerre ment, folyton hozzájuk kellett érnie és meg kellett őket szagolnia, gyakran az arcát mélyen a virágokba temetve lélegezte be a friss illatukat.

Úgy bánt a virágokkal, ahogy más a borral tenné, kóstolgatta és ízlelgette őket. Flora számára valóságos társasági esemény volt ez a kora reggeli kirándulás, és nemcsak azért, mert sok embert ismert a piacon, hanem azért is, mert az itteni árusok jól ismerték az édesanyját. Ez is egy lehetőség volt arra, hogy kapcsolatban maradjon az anyjával és a múlttal, ami sokat jelentett számára.

Végül amikor befejezte a válogatást, segített Carlosnak bepakolni a furgonba, amit a kiszállításokhoz használtak, és együtt tértek vissza értékes rakományukkal a boltba. Odaérve átválogatták a virágokat, levágták a fölösleges leveleket és tüskéket, megkurtították a szárakat.

A napja hátralévő része már az ügyfelek kiszolgálásáról szólt. Az épp csak arra járó vásárlókról, az internetes rendelésekről és a törzsvevőkről. Fájt a lába, de már annyira megszokta, hogy manapság alig vette észre.

Tekintete végigsiklott a hortenziákon és az orgonákon, elidőzött az inkaliliomon, majd tovább nézelődött.

Visszagondolt a saját tinédzserkorára, majd lehajolt, és összeválogatott néhány gerberát, napsárga és mély narancssárga színben.

– Ez lesz az alap.

– Szép – biccentett elismerően a férfi.

– A kelták hite szerint a gerbera enyhíti a bánatot.

– Reméljük, nem tévedtek.

Flora érezte, hogy a férfi figyeli, miközben összeválogatta a többi virágot, a tulipánokat és rózsákat, majd a zöldeket, és összeállította a csokrot.

Rászánta az időt, megigazította a szárakat, lecsipkedte a leveleket, a rózsák tüskéit, többször is ellenőrizte a csokor formáját, hogy megvan-e a kellő egyensúly. És közben mindvégig magán érezte azt a kék szempárt.

– Magának tényleg van szeme ehhez – jegyezte meg elismerően a férfi.

Flora megkereste a megfelelő helyet a rögzítésre, és megkötötte a csokrot.

– Még szép. Hiszen ez a szakmám. Lefogadom, hogy maga is jó abban, amit csinál.

– Igen. És még élvezem is. Talán túlságosan is élvezem. Néha szégyellem magam miatta.

– Miért? – Flora papírba göngyölte a csokrot. – Mi rossz van abban, ha az ember szereti a munkáját? Szerintem ez inkább áldás. Örülnie kellene neki. – Eltöprengett rajta, vajon mivel foglalkozhat a férfi.

Volt benne valami csendes magabiztosság, ami miatt biztosra vehette, hogy bár a magánélete romokban, hever, az élet más területein nem kételkedik önmagában. A fekete kabátja alatt nem öltönyt, hanem laza öltözéket viselt, szóval aligha lehet bankár vagy ügyvéd.

Reklámszakember? Ezt sem tartotta valószínűnek. Talán informatikával foglalkozik? Vagy mérnök?

Juliának biztosan tucatnyi tippje lenne, és nem habozna őket megosztani a barátnőjével.

Bankrabló.

Sorozatgyilkos.

– Azért gyötör a szégyen, mert időnként annyira belefeledkezem a munkába, hogy minden más kimegy a fejemből.

– Emiatt inkább hálát kellene éreznie, nem szégyent. Jó dolog, ha a munka eltereli a figyelmünket a bánatunkról. A gyász olyan gond, amit nem oldhatunk meg. Csak a túlélés lehet a cél. Az, hogy minden nappal egy kicsit kevésbé szenvedjünk… A virágok legalább egy hétig szépek maradnak, ha mindennap kicseréli a vizüket, és egy kis tápsót tesz bele. A víz alá kerülő leveleket csípje le, az is segít megőrizni a frissességet. – Átnyújtotta a csokrot. – Ó, és távolítsa el a védőszirmokat a rózsákról.

– A védőszirmokat?

– Ezeket, amik itt kívül vannak, látja? Kissé gyűröttek és viharvertek, mert az a feladatuk, hogy védjék a virágot a sérülésektől. Ha már a vázában lesz a csokor, leszedheti őket, és akkor tökéletesen fest majd minden egyes virág. Remélem, a lányának tetszeni fog az ajándék.

– Én is nagyon remélem. – A férfi elővette a hitelkártyáját. – Tekintve, hogy maga most alighanem megmentette az életemet, szeretném megkérdezni a nevét.

– Flora. Flora Donovan. – A lány lehúzta a kártyát, és mielőtt visszaadta volna, rápillantott a rajta lévő névre.

Jack Parker. Illik hozzá a név, állapította meg.

– Flora… Tökéletes név egy virágosnak. Maga roppant tehetséges a szakmájában, és hálás vagyok a segítségéért.

Flora eltöprengett, vajon Becca is ügyesen bánt-e a virágokkal.

– Rendez bulit a lányának?

– Azt mondta, nem szeretne. Mert nem lenne ugyanolyan az anyja nélkül. Én meg úgy döntöttem, szaván fogom. – Jack a zsebébe csúsztatta a kártyát. – Rosszul tettem?

Nem lehet könnyű kitalálni, valójában mit is akar egy kamasz lány…

– Nem hinném. Talán tényleg nem helyénvaló most egy buli. Csinálhatnak valami egészen mást. Valami olyasmit, amit a lánya sosem csinált az édesanyjával.

– Például?

– Nem is tudom… – Flora eltöprengett. – Ha például sportos típus a lánya, akkor elmehetnének falat mászni. Ha a művészet közelebb áll hozzá, akkor egy fazekastanfolyamra. Elviheti őt és a legközelebbi barátnőit egy salsahétvégére. Vagy az is jó, ha csak szűk családi körben ünnepelnek. Tekintve, milyen veszteség érte, lehet, hogy értékelné, ha minőségi időt tölthetne az apjával.

– Hát, nem is tudom. Egy kamasz lány általában cikinek találja az apját, nem?

Flora azt kívánta, bárcsak lenne tapasztalata ezen a téren. Éveket adott volna az életéből, ha módjában állt volna valaha is cikinek találni az apját. Az apját, aki hallani sem akart róla.

„Te vagy a mindenem. Az életem középpontja” – mondogatta mindig az anyja, de miután ő meghalt, Flora gyakran elgondolkodott rajta, mennyivel könnyebb lenne neki, ha nemcsak egymásról szólt volna az életük, hanem mást is beengedtek volna a világukba.

Szívesen kérdezett volna többet is Jack lányáról, de az üzletbe időközben bejött két másik vásárló, és Celia már szemrehányóan sandított rá az üzlet végéből.

A férfi azonban nem sietett elköszönni.

– Mióta dolgozik itt?

– Mióta az eszemet tudom. – Flora felnézett a magas mennyezetre, majd a hatalmas ablakokra tévedt a tekintete. – De tényleg. Tudja, már anyám is itt dolgozott a halála előtt, én pedig segíteni kezdtem neki abban a percben, amikor megtanultam járni. Sok állandó vevőm még édesanyám vevője volt. Egész Manhattanbe szállítunk csokrokat. – Büszke volt rá, hogy folytathatja az anyja művét. Ezáltal megidézte a múltat, ami kellemes érzéssel töltötte el.

– Hány éves volt, amikor elveszítette az édesanyját?

– Nyolc. Valamivel idősebb, mint a kisebbik lánya.

– És az édesapja hogyan birkózott meg a feladattal? – A férfi hangja most lágyabban csengett, és Flora hálás volt az együttérzésért.

– Nem ismerem apámat. Anyám egyedül nevelt.

– Ó, te jó ég! Akkor aztán tényleg rettenetesen nehéz lehetett magának… Hogyan tudta feldolgozni ezt a szörnyű tragédiát? Elnézést – mentegetőzött Jack egy másodperccel később. – Ez egy meglehetősen otromba kérdés volt. Mentségemre szolgál, hogy most mindenütt válaszokat keresek. Próbálom kideríteni, mit csinálhatnék, mit mondhatnék. Mindent megtennék, hogy a lányoknak kicsit könnyebb legyen.

– Igazából nem tudom, feldolgoztam-e. Egyszerűen csak túléltem. Egyik napot a másik után. – Az életéből az anyja halálával eltűnt a meleg, éltető napsugár. Szerető, biztonságos otthonukból a nagynénje házába került, ahol végtelenül kiszolgáltatottnak és sebezhetőnek érezte magát. – És egyáltalán nem vagyok biztos abban, hogy ami nekem segített, az másnak is segítene-e.

– Miért, magának mi segített?

– Olyan dolgok, amelyeknek segítségével közelebb érezhettem magamhoz az anyámat. Például a virágok. Ha virágok között lehettem, az mindig olyan volt, mintha anyám ott lenne velem.

A férfi ránézett, és Flora abban a másodpercben esküdni mert volna rá, hogy a férfi látja őt. Nem a rózsapiros ruháját, a ciklámenszínű harisnyáját és a megzabolázhatatlan, hullámos haját, ami a nénikéje nagy bosszúságára sohasem úgy állt, ahogy kellett volna. Hanem az igazi énjét. A szívét, a lelkét. És a szakadékot, ami a lelkében tátong. A hiányzó részeket.

Jack elmosolyodott, és a belőle áradó melegség egy pillanatra mintha kitöltötte volna ezt a szakadékot. Flora szíve egyszerre gyorsabban és erőteljesebben kezdett dobogni.

Milyen megnyerő a mosolya! Flora biztos volt benne, hogy Jack csak addig lesz szingli, amíg maga is úgy akarja, tovább egy pillanatig sem.

– Akármi is volt a taktikája, végül sikerrel járt, ez egészen nyilvánvaló – mondta a férfi, akinek még mindig nem volt sürgős a távozás. – Mostanáig nagyon aggódtam a lányaim miatt. Féltem, hogy ezennel végérvényesen tönkrement az életük. De maga… maga reményt adott, hogy mégiscsak túl leszünk ezen valahogy.

Erő áradt belőle, olyan acélos tartás, hogy Flora biztosra vette: az égvilágon mindent átvészel.

– Nyilván megtalálja a módját valahogy – mondta, és rögtön zavarba is jött. – Ez nagyon közhelyesen hangzott. Mint azok az elcsépelt, önsegítő idézetek, amik folyton szembejönnek az interneten. Kezdd mosollyal a napot! Válaszd a derűt!

A férfi mosolygott, mire nagy kő esett le Flora szívéről.

– Utálom ezeket a bölcsességeket. Különösen azokat, amik szerint táncolnunk kellene az esőben.

– Ó, én imádok táncolni az esőben! – Még mindig inkább ott, mint a lakásában, ahol a szűkös hely miatt mindig beverné a könyökét valamibe, és ráadásul a szomszédok is panaszkodnának a zaj miatt.

A pillantásuk egybekapcsolódott, és Florát megint kellemes melegség öntötte el.

– Van ebédszünete? Esetleg volna kedve velem tartani? Beülhetnénk valahová egy szendvicsre vagy egy kávéra…

A lány szíve nagyot dobbant. Ez most randimeghívás akart lenni?

– Az az igazság, hogy…

– Nyilván azon töpreng, hogy őrült sorozatgyilkos vagyok-e. Nos, nem vagyok. Maga az első ember hosszú idő óta, akivel beszélni tudtam erről a dologról, és aki láthatóan megért engem.

Flora hirtelen észrevette, hogy a szeme nem is kék, hanem zöld. És azt is látta, hogy nagyon fáradt. Nyilván ő maga is a tudatában volt ennek, mert rávillantott egy elgyötört mosolyt, Flora pedig egyszerűen nem tehetett mást, visszamosolygott rá. Egy másodperc is elég volt hozzá, hogy megint egymásra hangolódjanak, és ez a gyors és erős kapcsolódás lenyűgözte a lányt. Az anyja halála óta nem érezte magát ilyen közel senkihez. És az, hogy most pont egy vadidegen miatt támadnak ilyen érzések a szívében, komolyan meglepte.

– Nem gondolom, hogy őrült, és azt sem, hogy sorozatgyilkos.

– Azért akarom meghívni egy kávéra, mert magával nagyon könnyű beszélgetni. – Jack hátrapillantott az üzlet végébe. – Feltételezem, hogy az az ijesztő hölgy, aki olyan dühösen mered rám, a főnöke.

Flora oda sem pillantott, úgy mondott igent.

– Attól félek, ha továbbra is feltartom magát, a végén még kirúgja. Márpedig nem szeretném bajba sodorni. Köszönöm, hogy meghallgatott, Flora. És köszönöm a tanácsot.

Egyedül nevel két traumatizált kislányt, holott ő maga is gyászol és szenved.

Ki vigyáz őrá? Ki támogatja?

Elvesztette a feleségét, aki nyilvánvalóan minden szempontból tökéletes volt. Elveszítette Beccát.

Mélységesen igazságtalannak tűnt, hogy azok az emberek, akiknek sikerül nagy nehezen egymásra találniuk ebben a rohanó, bonyolult világban, később elveszíthetik egymást. Talán ez még rosszabb, mintha az ember soha nem találkozik az igazival.

Nem kellene belekeverednem, gondolta Flora. Egy kávé és egy beszélgetés nem old meg semmit.

De ki tudna nemet mondani egy egyedülálló apának, aki kétségbeesetten próbálja rendbe hozni az életét a felesége halála után?

Flora mindenesetre képtelen volt rá.

– Egy kávét szívesen meginnék – mondta. – Egy óra múlva kezdődik az ebédszünetem.

2.

Izzy

– Meghívtál ide egy nőt vacsorára? Hát ezt egyszerűen nem hiszem el! Te randizol, apa? Még egy éve sincs, hogy anya meghalt, de te máris elfelejtetted őt?

Izzy abbahagyta a frissen mosott ruha hajtogatását, és összeszorította a száját. Ezt tényleg hangosan kimondta volna?

Bűntudat öntötte el. Hogy történhetett ez meg, hiszen mostanáig annyira jól tartotta magát!

De az apja kinyitott egy ajtót, amit Izzy eddig zárva tartott, és most minden kiömlött bentről: az összes szemét, mint amikor feltárul a gyerekszobai szekrény ajtaja, ahol Molly összezsúfolta a régi játékait.