☙❧

Peter Radley

Siobhan gyöngye

– elfeledett dalok és legendák –

Siobhan gyöngye
© 2026 Peter Radley

Minden jog fenntartva.

A jelen kiadvány egyetlen része sem másolható, tárolható adatbázisban, vagy továbbítható bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikusan, mechanikusan, fénymásolatban, hangfelvevővel vagy egyéb módon – a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Ez a mű a képzelet szüleménye.
A benne szereplő nevek, karakterek, események és helyszínek a szerző fantáziájának termékei vagy fiktív módon kerültek felhasználásra. Bármilyen hasonlóság valós személyekkel, élőkkel vagy elhunytakkal, csupán a véletlen műve.

Szerkesztő: Kate Marlowe

Zene: Irish Grain Band

Dalszövegek: Peter Radley

Jogkezelő: Artisjus

(A dalok meghallgatásához aktív internetkapcsolat szükséges.)

A fordítás Peter Radley „Siobhan’s Pearl” című regénye alapján készült.
Borító, arculat és tördelés: Peter Radley Team

Kiadja: Peter Radley Team
www.peterradleybooks.com

ISBN 978-615-02-5790-7

Soha nem múló hálával gondolok régi társaimra az egykori Irish Grain zenekarban, amiért egy emberöltőnyi idővel ezelőtt hittek a történeteimben, és tehetségükkel hozzájárultak ahhoz, hogy a vándorló kovácsmester kalandjai dalokban is életre kelhessenek.

Ha ők nincsenek, ma ez a könyv sincs.

Tartalomjegyzék

1. fejezet: A baleset

2. fejezet: A vándorprédikátor

3. fejezet: Muirenn

4. fejezet: Az ezüst híd

5. fejezet: Egy régi név

6. fejezet: A Bölcsesség Gyöngye

7. fejezet: Újra úton

8. fejezet: Segítő árnyék

9. fejezet: Fergus kocsmája

10. fejezet: A táncoló bolond

11. fejezet: A nagyon öreg férfi

12. fejezet: Kék ragyogás

13. fejezet: Éjféli tánc

14. fejezet: Az út véget ér

Búcsúpohár

Dalszövegek

Peter Radley könyvei

☙❧

1. fejezet:
A baleset

Paddy O’Connor idejét sem tudta, mikor fordult elő utoljára, hogy az ujjára csapott volna a nagykalapáccsal. Abban bizonyos volt, hogy valamikor réges-régen, még kezdő kovácsinas korában történt a dolog, ami után idős mestere még jól tarkón is vágta a sütőlapát méretű tenyerével. Az öregnek meggyőződése volt ugyanis – ami azt illeti, nem is teljesen alaptalanul –, hogy az ilyen balesetek rendszerint Paddy figyelmetlenségének voltak köszönhetők.

Az ifjú segéd egy életre megtanulta a leckét. Soha nem szenvedett balesetet, és más kovácsokkal ellentétben a fél falut se gyújtotta fel soha a tűzből kicsapódó szikrákkal. Most viszont ott ült a műhely sarkában, a bal keze ujját szorongatta, és valami különös, új érzés motoszkált benne. Nem fájdalom. Azt ismerte. Ez most egészen más volt. Mint amikor nem a kéz, hanem a világ mozdul meg egy pillanatra, és az ember hirtelen nem is tudja, melyiknek fájt jobban.

Letette a kalapácsot. A jókora vas szerszám lehullott a földre, tompa koppanással, de ő meg sem rezdült. Ujját lassan, szinte bocsánatkérően mártotta a hideg vizes vödörbe, amelyet minden reggel előrelátóan megtöltött, de amire sosem volt igazán szüksége. Most viszont úgy kapaszkodott a víz hűvösségébe, mintha az visszatekerhetné az időt.

Kint a falu még csak ébredezett. A kakasok egy része már elunta a rikácsolást, a tyúkok viszont épp most kezdték. Valahol egy szekér zörgött, odébb egy kutya ugatott rá válaszul. Paddy szerette ezeket a hangokat. Így kezdődött minden új napja, és minden új nap, minden új kakaskukorékolás új feladatot, új élményeket ígért. Ám ezúttal csak ült, hallgatott, és először érezte úgy hosszú-hosszú évek után, hogy valami nincs rendben. Nem a hangokkal. Nem az új nappal. Nem a világgal. Vele.

Paddy O’Connor nem volt fiatal ember, de még nem is volt öreg. A maga ötvenkét évével épp azon a furcsa, senkiföldje határon járt, ahol az ember már nem kérkedik az erejével, de még nem panaszkodik az állandó hátfájásra. Amikor még erős a kéz, de már lassabban gyógyul a horzsolás. Amikor a falu gyerekei még nevetve köszönnek, de már nem kérik, hogy emelje fel őket a levegőbe. Egyetlen foga sem hiányzott, nem volt beteg soha, és ha valaki azt mondta volna róla, hogy jó erőben van, ő csak morrant volna valamit, és folytatta volna a kalapálást.

A műhely – az volt az ő világa. Egy alacsony gerendás, sötét szagú helyiség, ahol a füstbe keveredett a fém, a hamu és a verejték illata. De Paddy műhelye nem olyan volt, mint másoké. Nem volt zsúfolt, nem volt mocskos, és nem kellett órákig keresni egy fogót vagy egy vasdarabot. Mindennek megvolt a maga helye. A kalapácsok sorban álltak, méret szerint. A fogók fából ácsolt tartóra akasztva. A szerszámok éllel befelé, nyéllel kifelé – ahogy kell. Paddy vakon is tudta, miért hová kell nyúlnia. Ha bekötött szemmel vezették volna be, akkor is eltalál a polcig, és pontosan azt veszi le, amit keres. Mert ez volt az ő rendje. És Paddy O’Connor sosem élt rendetlen életet. Ettől volt nyugodt - így érezte magát biztonságban.

☙❧

A faluban ismerték és szerették. Nem mindenki, persze – de az már régen nem zavarta. Az öregek még emlékeztek rá csavargóként, a középkorúak már csak a kovácsot látták benne, a fiatalok pedig kissé tartottak tőle, de ha baj volt, mégis hozzá mentek először. Nem kért sokat a munkájáért, de ha valaki késve fizetett, annak egy ideig nem javított semmit. Nem haragból – rendszeretetből. Mert a rend nemcsak a szerszámok, hanem az emberek között is fontos volt neki. És ha Paddy O’Connor valamit megtanult a hosszú évei alatt, az ez volt: a kovácsolás nem a vason múlik. Hanem azon, aki a szerszámot tartja.

Ha olyan ember lépett a műhelybe, aki nemcsak saját magát látta, hanem a világot is maga körül, az rögtön észrevette: van valami, aminek semmi keresnivalója egy kovácsműhelyben. Egyetlen idegen tárgy, egy csendes, de makacs emlék: egy vándorbot. Hosszú, sötétre kopott nyelű, a markolatánál megcsillanó rézgyűrűvel, felakasztva az ajtó mellé, mintha még mindig várná a gazdáját. A bot nem illett ide. Nem volt szerszám, nem volt fegyver, és nem volt dísz sem. De ott függött, évek óta, és Paddy O’Connor soha nem tudta rávenni magát, hogy eltegye. Talán azért, mert valami legbelül azt súgta neki: egyszer még szüksége lesz rá.

Amikor a keze sajogni kezdett, a szeme újra a botra tévedt. Nem mintha újra útnak akart volna indulni, csak eszébe jutott, milyen érzés volt, amikor még mehetett, amerre látott. Tudott gyalogolni, tudott érezni, tudott hinni abban, hogy valahol az út végén valami több és jobb várja, mint ami már a háta mögé került. Most viszont csak a helyben maradás nehézsége nőtt benne, mint egy lassan felforrósodó vasdarab a tűzben.

Korom, füst és láng vette körül, mint mindig. Ez volt az ő világa, a megszokott, fekete-szürke menedék. Az élet tengerében már rég megfürdött – néha sósan, néha jéghidegen, néha úgy, hogy nem tudta, meddig bírja még levegő nélkül. Látott messzi tájakat, hallott különös meséket, járt zajos vásárokon, még zajosabb kocsmákban, halk temetéseken és vidám esküvőkön. És mindenütt ugyanazt találta: az ember boldogságért esdekel, aztán elfelejti, hogy mit kezdjen vele, ha megkapja.
Sok földet bejárt, sokat gyötrődött, sok mindent tapasztalt meg a saját bőrén. De minden nehézség ellenére ott maradt benne valami gyerekes kíváncsiság – az, ami miatt egyszer régen a tündérmesékben is hinni tudott. Hallott átkokat, amiket rá szórtak – de mégis: azok is inkább csak szavak voltak más emberek félelmeire. És hallott meséket is – a legtöbbször olyanokat, amikben mindig volt valaki, aki útnak indult, és sosem tért vissza ugyanolyan emberként.

Amióta a forró vas engedelmesen hajlott a kalapácsa alatt, sokszor eszébe jutott, mennyi mindent próbált formába kalapálni az életében. De az élet makacsabb, mint a nyers vas: nem úgy hajlik, ahogy akarjuk. És mire egy-egy darab végre elnyeri a végleges alakját, addigra már rég más tűz ég egy másik műhelyben – más ritmus ver a mellkasban.

Nem tartották őt jó embernek soha. Legalábbis nem mindig – vagy legalábbis nem sokan. Volt, akinek segített, és volt, akit cserben hagyott – talán anélkül, hogy észrevette volna. Voltak, akik csalódtak benne – mások talán megbocsátottak. A bánat is rátalált, ahogy a jó is, és ő nem tudta mindig eldönteni, melyik nehezebb teher. Néha mindkettőt egyszerre cipelte, mint két különböző súlyú vasdarabot, amik valahogy mégis egyensúlyban tartották. Úgy sodródott közöttük, mint egy bolond hajó, ami sosem tudja, honnan jön a szél, de mégis vitorlát bont, mert nem tud másképp létezni.

Kezét és arcát ellepték a ráncok – a tűz, az idő és az élet közös munkálkodásának emlékei. Mégis, néha, mikor a parázs megmozdult a tűzágyban, érezte magában a régi lángot. Azt a vágyat, amit fiatalon érzett, amikor a bot még a kezében volt, és hívta az út. Most is hívta, de már más hangon. Nem ígért semmit, nem csalogatott, csak suttogott: „Félsz elindulni, Paddy O’Connor? Félj inkább attól, hogy ha itthon maradsz – az fájni fog…” Minden ütés a kalapáccsal, minden szikra, ami a levegőben szétrobbant, mintha ugyanazt mondta volna: „Bármit is szeretnénk, az élet elszalad.”
És Paddy tudta, hogy így van. Az esztendők rohannak, a nyarak után jönnek a telek, a szavak kopnak, a test lassul. És mégis – valahol mélyen a lelkében, valahol mélyen a vas zúgásában, a tűz morajában, a parázs leheletében ott volt valami, ami még mindig a távolba hívta. Nem az eltűnt fiatalság, nem a lecsillapodott vágy – hanem az emléke annak, hogy valaha minden útnak volt értelme.

És most, ahogy napról napra nézte, ahogy a kalapács ütése nyomán felszikrázik a vas, néha úgy érezte, hogy minden szikra a régi élete fényét ragyogja vissza. És a szíve ilyenkor újra megdobbant – egyre halkabban, egyre komorabban, de még mindig élve. Mert amíg a tűz lélegzik, és a kovács keze mozdul, addig nem múlik el egészen az élet.

A gondolat, hogy el kéne indulnia, nem volt új. Csak a hangja lett egyre ismerősebb. Eleinte suttogott. Később már szólt. Pár hete pedig – kiáltozott. És most, hogy a kezét fájlalva ült a padon, mintha a tűz lobbanásai közé is bekeveredett volna egy másik ritmus: valami régi, kopott, de még mindig mozgásra hívó dallam. „Indulnom kell. Nem tudom, hová, de valami hív. A lábam még tudja, merre van a régi út, de az eszem még próbál lebeszélni. De ha az ember sokáig nemet mond a hívásra, berozsdál a lelke is. És én már érzem a nyikorgást.”

Paddy keze már nem fájt – legalábbis nem jobban, mint szokott. De nem sietett vissza a munkához. A tűz még élt, szuszogott, de most nem kellett a fújtatóhoz nyúlnia. Csak ült a padon, a hideg vizes vödör mellett, és hallgatta, hogyan moccan meg a vas, ahogy a hő lassan visszahúzódik belőle. Mintha maga az anyag is megpihenne néha.

Ráérősen a zsebébe nyúlt, és előhúzta féltve őrzött pipáját. Régi darab volt – nem olyan, amit a falusi vásárokban árulnak, hanem egy különös, kézzel faragott munka, amit már évtizedek óta óvott. Talán azért, mert nemcsak tárgy volt, hanem egyetlen maradéka valakinek, akiről már rég nem hallott – és akiről már rég nem beszélt, még ha gondolataiban gyakran felbukkant is, bár már egyre halványabban. De a pipa a zsebében mindig ott volt, mint egy halk, el nem mondott történet.

A szárába vésett kanyargós ösvény a hegyek közt kúszott felfelé, és a pipa fején, az apró, faragott erdőben ért véget. Ha az ember közel hajolt, és a fény épp jó szögben esett rá, láthatta, hogy a fák lombjai közt mintha egy apró alak is megbújna. Nem kivehető, férfi-e vagy nő – csak egy árny.
Sokszor előfordult, hogy Paddy rágyújtás előtt elidőzött a faragvány felett, ujjával végigsimította az út vonalát, mintha maga is újra elindulna rajta.

A pipa illata régi dohány és régi utazások elfeledett üzeneteit hordozta. Nem a füst volt benne különleges, hanem a sok emlék, amit megidézett: a tűz pattogása, egy szélfútta domb, ösvények, erdők – és egy magas, szikár férfi nevetése. A füst mindig ugyanúgy kanyargott fölfelé – nem egyenesen, hanem meg-megcsavarodva, mint az élet, mielőtt eltűnik a fénysugarak között.

Amikor a pipa hozzá került, Paddy még fiatal volt, és hitt abban, hogy minden ember maga kovácsolja a sorsát. Azóta már tudta: az élet nem vas, amit formálni lehet – hanem füst, amit csak figyelni kell. Mégis mindig valami béke költözött belé, ahányszor a kezébe vette a pipát. A fogai közé szorította, és óvatosan, a tűzből kiemelt parázzsal meggyújtotta. Érezte a fa melegét az ujjain, és figyelte, ahogy a szájából kiszökő füst elillan a műhely csendjében.

Paddy lehunyta a szemét. Lassan végigsimított a pipa szárán, mint valami törékeny emléken, amit nem lehet elengedni, csak őrizni. De nem elmélkedhetett sokáig – hiszen az élet nem állt meg, sőt, most újabb kihívást tartogatott.

☙❧

Az utca felől lépések zaja hallatszott, és Paddy már a kertkapu nyikorgásából tudta, ki közeledik. Nem volt nehéz kitalálni: Seamus O’Hare járt arra. Az a Seamus, aki bármilyen versenyről, ahol a világ legszerencsétlenebb emberét keresik, biztos győztesként térhetett volna haza – ha addig véletlenül le nem esik a színpadról.

Seamus mozgásában volt egyfajta csapongó, kiszámíthatatlan lendület: mintha sosem egyszerűen közlekedne, hanem mindig üldözne valakit, vagy menekülne valami elől. Állandóan futva járt, szinte lobogó fülekkel, kapkodó mozdulatokkal, mint egy különösen lelkes kutyakölyök, akit egyszerre szidnak és szeretnek – és akinek ráadásul még egy darázs is belecsípett a hátsójába. És valahogy mindig történt vele valami. Ha itatni vitte a lovait a folyóhoz, el kellett kísérni, mert a falubeliek tudták: előbb-utóbb mindenképpen beleesik a vízbe. Ha szántani ment, az eke eltört. Amit épített, rendre összedőlt, mielőtt még elkészült volna. Amit javított, elromlott, sőt, még rosszabb lett, mint előtte. És ha esküdözött, hogy most aztán minden rendben lesz – hát akkor már biztos volt, hogy nemcsak a családja, de az egész falu felkészülhet a közelgő katasztrófára.

Paddy elmosolyodott, mielőtt még az ajtó kinyílt volna. Jól ismerte ezt a zajt: a gyors, de bizonytalan lépteket, a botladozást a kavicson, és azt a sajátos, kapkodó lélegzetvételt, amivel Seamus mindig megérkezett, mielőtt megszólalt volna.

Jól emlékezett az első találkozásukra is. Jó régen történt, itt, a műhelyben, amikor Seamus a szekerére akart új vasalatot. Paddy elkészítette neki – jó áron, kiváló minőségben, ahogy mindig –, és még fel is ajánlotta, hogy segít felrakni. Hiszen hallott már korábban Seamus viselt dolgairól, és nem szerette volna, ha az ő munkájával hozzák összefüggésbe a falusiak az újabb balesetet, amit a félbolond fickó hamarosan minden bizonnyal elszenved.
De Seamus, akinek ügyetlensége heves szorgalommal és büszkeséggel párosult, kicsit sértetten legyintett az ajánlatra:

– Ugyan már, kovácsmester, nem vagyok én gyerek!

„Sajnos” – gondolta Paddy. – „Mert ha az lennél, hazazavarnálak, a szekeret meg megjavítanám úgy, hogy működjön is.” De szólni azért nem szólt, hagyta, hadd tegyen Seamus, amit akar.
Aztán persze fél nap múlva a szekér tengelye kettétört, a kerekek elgurultak, és az egész tákolmány az árokban végezte, felfordulva, mint egy halott bogár. A lovakat két napig kereste a fél falu, míg végül azok maguktól hazataláltak – talán rájöttek, hogy az éhezésnél még mindig jobb, ha egy bolond gazda ad nekik zabot.

Azóta Seamus szinte hazajáró vendég lett a műhelyben – már nem is mindig munka miatt. Paddy sokszor kisegítette kisebb-nagyobb bajokból: eltört kapanyél, beszorult ajtó, megégett üst, rossz helyre vert szög… és egy idő után már pénzt sem kért tőle. Talán azért, mert megszokta a társaságát. Vagy mert Seamus kétbalkezességében volt valami végtelenül emberi: az örök igyekvés, amit sosem követett siker, de amit sosem adott fel.
És talán azért is, mert Paddy olykor saját fiatalkori önmagát látta benne – a csavargót, aki több hibát követett el, mint amennyit később jóvá tudott tenni. Seamus közelében az ember könnyen elfelejtette a maga bűneit.

Halk koppanás, majd fémes csörömpölés hallatszott az ajtó előtt. Paddy-nek a szeme sem rebbent – példás nyugalommal vette tudomásul, hogy vendége felborította az állványt, amire az elkészült patkók kerültek.

– Gyere csak be, Seamus – mondta halkan. – Mielőtt még rám döntöd az egész műhelyt.

Az ajtó kinyílt, és a tűz fénye egy pillanatra megcsillant Seamus kipirult arcán. A férfi lihegve szólalt meg, ahogy mindig, és Paddy-nek átfutott az agyán, hogy csak nehogy egyszer tényleg baj legyen, mert senki nem fog hinni ennek az ütődöttnek, aki egy leszakadt kabátgombról is úgy tudott beszélni, mintha a pajta dőlt volna a teheneire.

– Segítened kell, kovácsmester! – Seamus ezzel a mondattal esett be az ajtón. Mégpedig szó szerint, mivel megbotlott a küszöbben, és azzal a lendülettel Paddy lába elé zuhant, mint egy zsák liszt, amit valaki rosszul támasztott a falhoz.

Paddy komótosan félretette a pipát, és egy pillanatig csak nézte a földön fekvő alakot. Aztán, szinte udvarias nyugalommal, megszólalt:

– Emberélet forog kockán, fiam? Vagy ezt a pipát még elszívhatom?

Seamus felemelte a fejét. Arcán rettegés tükröződött, és a hangja sem volt nyugodt. Bár Paddy számára ez nem volt újdonság.

– A házam, kovácsmester! Meg a falu! Az egész falu veszélyben van!

– Gondolom, van közöd a történtekhez.

– Igen! A kályha! Az az átkozott kályha! Nem zár az ajtaja! Ha most nem jössz, estére mind porrá égünk!

Paddy mélyet sóhajtott.

– De hát mondtam én neked, hogy segítek felrakni azt a kályhaajtót.

– Tudod, hogy nem engedhettem! – tiltakozott Seamus.

– Miért is?

– Mert példát kell mutatnom a gyerekeimnek! Nem láthatják, hogy mindig másra hagyatkozom!

– És most hol vannak a gyerekeid?

– A nagyszülőknél. A feleségem már reggel átvitte őket.

– Bölcs asszony. Jól ismer téged.

Seamus megtörölte a homlokát, és szégyellős mosollyal folytatta.

– Nem a szándék a baj, kovácsmester. A vas... valahogy mindig mást csinál, mint amit akarok.

– Az úgy szokott lenni, fiam – mondta Paddy, miközben felállt, és a falon lógó kabátja után nyúlt. – Csak én megtanultam nem vitatkozni vele.

– Akkor… eljössz velem?

Paddy a zsebébe csúsztatta a pipáját, és Seamus-ra mosolygott.

– A feleségem kérdezte reggel, mit csinálok ma. Mondtam neki, hogy nem kezdek semmi komoly munkába, mert hozzád kell mennem megigazítani a kályhaajtót, és az úgyis elviszi az egész napot.

Seamus bólintott, mint aki érti a tréfát – de szinte nem is hallotta a kovács szavait. Tovább hadart.

– Én tényleg mindent a tanácsod szerint csináltam! A zsanért pontosan úgy raktam fel, ahogy mondtad! Csak… hát… kicsit ferdén.

– Kicsit?

– Úgy... hát… ha becsukom az ajtót, a füst nem befelé megy, hanem kifelé jön.

– Csakugyan? Akkor még van remény.

Paddy elindult a munkapad felé. Csak egy fogót meg egy kalapácsot vett magához, mivel ezek általában elegendőnek bizonyultak, ha Seamus-nál kellett valamit javítani.

Seamus már a kertkapunál járt, és a kályháról magyarázott valamit, amit Paddy egyáltalán nem akart tudni. A kovács sóhajtott, vállára dobta a kabátját, és kilépett az ajtón.

☙❧

A falu nem volt nagy. Pár perc alatt a katasztrófa helyszínére értek – nem is téveszthették volna el, hiszen Seamus házának ajtaján és ablakain sűrű, fekete füst gomolygott kifelé. A levegőben égett szalma, gyanta és valami furcsán édeskés illat keveredett, amitől Paddy orra megrándult. Már a szomszéd faluból is szállingózni kezdtek az emberek, mert híre ment, hogy O’Hare-éknál lángra kapott a világ, és mindenki tanúja akart lenni a nagy tűzvésznek. A gyerekek lelkesen rohangáltak fel-alá, a férfiak a kútnál álltak, vödrökkel a kezükben, de senki sem mert közelebb menni, mert mindenki úgy hitte: aki egyszer Seamus-szal egy udvarra lép, az maga is kockáztatja az épelméjűségét.

Paddy megállt a kapuban, karba tett kézzel.

– Mi a jó ég történt itt, Seamus? – kérdezte higgadtan. – Dühödben felgyújtottad a kályhát?

Seamus elvörösödött.

– Csak kipróbáltam, működik-e – morogta.

– Alapos munkát végeztél – mondta Paddy, és elindult befelé. – Ha így folytatod, a falu sosem fog fázni, mert mindig lesz, ami égjen.

A ház belsejében sűrű füst ült, és a kovács már az ajtóból látta, hol a hiba. A kályha szájából dőlt a füst, a vasajtó félrecsúszva, valami drót tartotta helyén, amit Seamus láthatóan a kerti kapuról szedett le.

– Mondd csak, fiam – kezdte Paddy lassan –, miképpen lehetséges az, hogy a kályhaajtó… fejjel lefelé van?
Seamus tétován nézett a szerkezetre.

– Úgy van…?

– Úgy – bólintott Paddy. – És miért van odadrótozva?

– Hát… nem zárt rendesen. Gondoltam, így majd jobb lesz.

– Tényleg jobb lett – bólintott Paddy. – Feltéve, hogy a terved az volt, ami történt.

Seamus nem késett a magyarázkodással.

– Én tényleg mindent úgy csináltam, ahogy mondtad!

– Azt kétlem – dörmögte Paddy, miközben egyetlen mozdulattal lecsavarta a drótot, aztán levette az ajtót, és a helyére illesztette. – Mert ha valóban úgy csináltad volna, így kellene kinéznie.

A kovács keze gyorsan járt, szinte hallani lehetett, ahogy a vas engedelmeskedik neki. Kis idő elteltével a kályha tökéletesen működött. Paddy hátralépett, megtörölte a homlokát, és elégedetten bólintott.

– Na, ezzel meg is volnánk – mondta. – Látod? Ennyi az egész.

– Igen… – felelte Seamus halkan. – Csak hát… amikor te csinálod, olyan egyszerűnek tűnik.
Paddy ráemelte a tekintetét.

– Mert nem akarom újra feltalálni a tüzet, fiam. Csak begyújtani.

Egy pillanatnyi csend állt be. Aztán Seamus, mint aki valami fontos dolgot készül kimondani, megköszörülte a torkát.

– Kovácsmester… miért segítesz nekem mindig?
Paddy lehajolt, hogy összeszedje a szerszámait.

– Mert olyan kétbalkezes vagy, hogy azt se tudom, hogyan találsz el a műhelyig, amikor kell valami.

Seamus elmosolyodott, fáradtan, de hálásan.

– Jó ember vagy, kovácsmester.
Paddy nem válaszolt, csak morgott valamit, ami leginkább egy kissé trágár összefoglalóra emlékeztetett arra vonatkozóan, hogy hová tegye Seamus a dicséreteit. Aztán köszönés nélkül visszaindult a műhelybe.

Hamar hazaért, és úgy tett, ahogy Seamusnak mondta: már nem kezdett más munkába. Éppen elég volt a reggeli baleset meg a bolond kályhatulajdonos újbóli megmentése – meg aztán rég rájött arra is, hogy ha nem muszáj kapkodni a munkával, érdemes magának néha egy kis lazítást engedélyezni. A nap fénye ragyogva rezgett a levegőben, a füst illata lassan kihűlt a ruháján, és a kalapács, amit a kezében vitt, mintha könnyebb lett volna, mint reggel.

A műhely felé pillantott, de most nem arra indult. Csak megállt, és nézte egy pillanatig az ajtót. Aztán megfordult, és a ház felé vette az irányt.

Az üveges ajtóhoz érve megállt. A nap magasan járt, és a fény úgy esett az üvegre, hogy az arca visszatükröződött benne. Egy pillanatra nem is magát látta – inkább valakit, aki egykor volt. A férfit, aki fiatalon még hitt benne, hogy a vas mindig engedelmeskedik, hogy minden új napnak súlya van, hogy az élet formálható, mint a parázson izzó fém.

Most viszont csak nézte a tükörképét, és tűnődve végigpásztázta az ismerős vonásokat: a mélyebb barázdákat a szeme alatt, a megvastagodott nyakat, a halántékát, ahol több volt már az ezüst, mint a réz. A keze még mindig kemény volt, de már nem feszült benne a fiatal kovács ereje – inkább a kitartás, a megszokás, a fegyelem.

– Asszonyok játéka – morogta dühösen, mintha a saját gondolatait akarná elhallgattatni.
A tükörkép nem tiltakozott, csak csendesen nézett vissza rá, azzal a különös, enyhe szomorúsággal, amit csak az ismer, aki már tudja: minden nap egy kicsit többet vesz el, mint amennyit ad.

Paddy megcsóválta a fejét, mint aki nem érti a saját gondolatait. Aztán belépett a házba.

￼

☙❧

2. fejezet:
A vándorprédikátor

Az O'Connor család egyetlen gyermeke kivágtatott a ház ajtaján – szertelenül, ahogy mindig. Aki ránézett, biztosan nem gondolta volna róla, hogy két emberöltő múltán nyugodt, megfontolt kovácsmester válik majd belőle, akihez mindenki bátran fordulhat segítségért.

De most még csak egy vézna, mezítlábas kisfiú volt, csapzott hajjal, arcán valami különös, vad örömmel, mintha maga is része lenne a szélnek, ami végigszaladt a domboldalon. A falu szélén álló, fehérre meszelt, alacsony ház udvarán futott keresztül, majd fel a kis emelkedőre, ahonnan rálátott a régi kútra. Nem volt dolga arra, de az anyja nem kiabált utána. Tudta, hogy Paddy nem szökik el. Csak elindul – mindig minden irányba egyszerre.

Paddy a dombtetőn üldögélt, és halkan dúdolt valamit. Úgy kezdődött, hogy Escaid heth… vagy valami hasonló. A fiú nem tudta, mit jelent, és az anyja sem tudta, amikor megtanította ezt a dalt a fiúnak. Csak annyit mondott: régi nyelv ez, tünde nyelv, olyan, amit nem lehet tanulni – csak álomban hallani.
A dallam ott lebegett a rétek fölött, belekeveredett a szélbe, és néha, ha nagyon csönd lett, Paddy úgy érezte, mintha meghallaná újra. Nem szó szerint – csak azt, ahogyan a hang belerezdült a levegőbe.

„Escaid heth! Escaid heth!
Luched daun teyrn trall, y'mo byw!”

Ez a két sor maradt meg benne. Nem vers volt, nem is igazi dal – inkább valami régi varázs, amit az anyja mindig a mese végén dúdolt. Volt abban az asszonyban valami különös: egyszerre volt földillatú és túlvilági. Napközben gyógyfüveket árult, balzsamokat kevert, kenőcsöt adott a sajgó térdekre, főzetet a köhögésre – este pedig ült a pattogó tűz mellett, és a tündérek világáról mesélt. Suttogva, mintha attól félne, valaki meghallja – és aztán megszólják az emberek a különös történetei miatt.

Paddy nem értette, honnan tud az anyja ilyen történeteket. Felnőve már alig-alig emlékezett rájuk – csak az anyja hangja maradt meg a lelkében. Ahogyan a mondatai melegen betöltötték a szobát, mint a friss kenyér illata.

Az apját kevésbé ismerte. Reggelente eltűnt, estére hazajött. Szótlan volt, inas, fáradt. Nem tudni, mit dolgozott, csak annyit mondtak róla, hogy ért az emberekhez. Soha nem vitt magával semmit, soha nem mutatta meg, mit csinál. Nem volt goromba, csak hallgatag. Olyan ember, akit szeret a gyereke – de azért tart is tőle egy kicsit.

Paddy egy szem gyerek volt, soha nem született testvére. Néha kérdezte az anyját, miért, de mindig kitérő választ kapott. Talán csak egy volt megírva nekik. Talán egy is sok volt a világnak.

A kisfiú gyerekkora furcsa egyvelege volt a szabadságnak és a némaságnak. Olykor napokig eljátszott egy szénakazal tövében, vagy követte a hangyák vonulását a patak partján, máskor pedig olyan gyorsan és alaposan kergette őrületbe a felnőtteket, hogy annak már messze földön híre ment.
Pedig nem volt rossz gyerek, csak kíváncsi, talán túlságosan is. Egyszer a falu végén hallotta, hogy a domború üveg „összegyűjti a nap sugarait”. Ez elég volt neki. Hazament, előkereste az apja zsebóráját – gyönyörű darab volt, sima, nehéz, arany színű fémmel, üveg fedőlappal –, és kivitte a rétre, egy szalmabála mellé.

A kísérlet maradéktalanul sikeresnek bizonyult: mire a tűz felfutott a kazal szélére, már késő volt visszafordítani. A lángok előbb felcsaptak, aztán kis híján továbbharapták magukat a szomszéd telekre is, mire végül a fél falu odaszaladt vödrökkel, köpenyekkel, imákkal. És amit aznap este Paddy az apjától kapott, az hosszú időre elvette a kedvét a kísérletezéstől.

☙❧

Az aszály hamarabb érkezett, mint bárki gondolta volna. Először csak annyit vettek észre, hogy a patak alig csordogál. Aztán eltűntek a ködök hajnalonként, nem jött harmat a fűszálakra, és hiába szitálták a kenyérlisztet, mégis kemény, csomós lett a tészta. A föld kérgesre száradt, mint a régi öregek tenyere, és a búzaszálak úgy álltak a réten, mint kifakult, megunt remények.

Az aszály nyomában jött a jég. Egy este, amikor a levegő már hetek óta fojtogató volt, az ég hirtelen megnyílt, és ami onnan lehullott, nem víz volt, hanem apró, fehér kövek – durvák, erőszakosak, könyörtelenek. Betörték az ablakokat, megtörték a kukoricát, letarolták a kerteket, elnémították a madarakat. A falu egyetlen nap alatt elvesztette azt, amit az aszály még meghagyott neki.

Aznap este Paddy apja felvette a kabátját – pedig napszállta után már ritkán ment ki a házból. Az ajtóban állt, tenyerét a szeméhez emelte, és hosszan nézett a dombok felé.

– Segítenem kell. Az öreg McCarthy pajtája lángra kapott a villámtól. Talán még nem késő.

A felesége nem próbálta visszatartani. Csak egy pillanatra ért az ujjaihoz. Paddy ott állt az ajtófélfánál, és nézte, hogyan tűnik el az apja alakja a viharban.
Többé nem látta viszont. A testét soha nem hozták haza. Akik látták, úgy mesélték: a folyón próbált átkelni, vállán az öreg McCarthy kisebbik unokájával, amikor az egyik fa rázuhant a hídra. A falubeliek egy ideig még keresték, de nem találták meg. Az anyja azt mondta, talán így volt jobb. De Paddy nem értette, mit lehet ebben jónak találni.

Ezután az anyja sokáig némaságba burkolózott. Nem panaszkodott, nem sírt. Reggelente elment a piacra, vitte a kis fonott kosarában az üvegcséket, a szárított leveleket, az illatos főzeteket. Este leült a tűz mellé, és ha Paddy nagyon csendben volt, néha újra mesélt. Röviden, suttogva. Mintha elfogytak volna a szavai.

Aztán megérkezett a járvány. Nem lehetett megállítani. A meleg nyár után a fertőzés úgy terjedt, mint amikor a száraz moha lángra kap. A gyerekek lettek rosszul először, aztán az idősek. Végül azok is, akikről addig mindenki azt gondolta, hogy a vasszöget is el tudnák harapni.

Paddy anyja egy reggel még elment gyógynövényekért – de délutánra már láz gyötörte. Este pedig csak feküdt az ágyon – nem tudott felkelni. A fiú – akinek különös módon kutya baja sem volt – ült mellette, nedves ruhával törölgette a homlokát, és megpróbálta újramondani azt a régi mesét, amit annyira szeretett. De a szavak elhagyták. A dallam kiszökött a szájból, még mielőtt hanggá válhatott volna.

Amikor a fekete köpenyes férfiak megérkeztek, Paddy először nagyon megijedt. Szörnyeknek nézte őket, a hosszú, csőrös, madárszerű maszk miatt, amit az arcukon viseltek. Aztán megtudta: ők a pestisdoktorok, akik segíteni jöttek. A kisfiú szívébe egy pillanatra visszatért a remény – de a két férfi végül nem tett semmit, csak latinul beszéltek, és még tanácsot sem adtak, nemhogy gyógyszert. Aztán elmentek, és Paddy ott maradt a házban, beteg anyja kezét szorítva.

Nem volt nagy jelenet. Nem volt utolsó szó, elgyengült kézmozdulat. Csak egyre hosszabb szünet a lélegzetek között.

Reggelre a szoba még meleg volt. De a test már hideg. És csendes. Olyan csendes, hogy Paddy egészen biztos volt benne: nem fogja kibírni ezt a fájdalmat.

Nem sírt. Azon a reggelen még nem. A gyász nem úgy jött, ahogy a felnőttek mondják. Nem úgy, hogy „elszorult a szív”, vagy hogy „fájt a lélek”. Hanem úgy, hogy minden, ami addig érdekes volt, egyszerre értelmetlenné vált. Nem érdekelte többé, hogyan járnak a hangyák, nem hallgatta a patakot, nem szaladt ki a házból. Csak ült, napokon át, a régi szőnyegen, az öreg kályha előtt, és nézte, hogyan szállnak fel a hamuparányok a levegőbe.

A falubeliek persze segítettek. Egy darabig. De senki nem akarta a házban hagyni a fiút, ahol a betegség volt. És főleg senki nem akart felelősséget vállalni egy gyerekért, akihez már nem szólt senki, csak a némaság.

Végül egy szekér jött érte a városból. Két férfi állt meg a kapuban, a vállukon fekete köpönyeg, és maszk az arcukon – talán ugyanaz a kettő, mint azon a réginek tűnő délutánon, talán nem. Egyformák voltak. Egyformán feketék, egyformán madárszerűek – és egyformán haszontalanok. A falu népe tisztelettel nézett rájuk – Paddy viszont gyűlölte őket. Amikor az egyik hozzáhajolt, és azt kérdezte, fáj-e valami, ő csak annyit mondott, tiszta tekintetét a férfira emelve:

– Igen.

– Mi fáj, fiam? – kérdezte a doktor.

– Az, hogy hagytátok meghalni az anyámat.

☙❧

A városba vitték. Nem tiltakozott – neki már minden mindegy volt. Az ölében egy kicsi, csatos bőrönd, ami nem az övé volt, csak a kezébe adták, hogy legyen mit vinnie. A szekér nyikorgott az úton, a doktorok nem szóltak hozzá, és a világ ment tovább, mintha semmi sem történt volna.

– Iskolába mész – mondta az egyik férfi, mikor a kapuhoz értek.

Paddy nem felelt. Tudta, hogy a férfi nem mond igazat. Járt már a városban, látta azt az épületet, ami felé közeledtek. Az anyja mutatta meg egyszer, amikor még együtt jártak a piacra.

– Ez az árvaház, kisfiam. Itt laknak azok a gyerekek, akiknek már nincs senkijük. Rossz hely. Ha valaha odakerülnél, szökj el.

Akkoriban ez csak mese volt. Egy ijesztő szó, amiről kérdezgetni kellett:

– Mi az, hogy árvaház?

– Egy hely, ahol elfelejtenek nevetni – mondta az anyja. – És egy idő után már sírni se tudnak.

Most oda vitték. Az árvaházba.

Az épület magas volt, sötét, vaskos kövekből. A falak úgy emelkedtek a földből, mintha maguk is belefáradtak volna már, hogy a súlyos, komor tetőt kell tartaniuk. Az ablakok kicsik voltak, mind rácsos, mint a börtönöké, és a kapu nyikorgása olyan hangot adott, mintha a túlvilágra nyílna.

Bent penész és félig megfőtt zabkása szaga terjengett. A folyosók szűkek voltak, a falak vizesek, a falon rozsdás gyertyatartók meredeztek, bennük alig pislákoló, rossz szagú gyertyákkal.

Ettől kezdve éjszakánként Paddy egy vaságyon fekhetett, egy hosszú teremben, ahol legalább húsz másik gyerek is hevert, rongyos takarók alatt, vagy takaró nélkül, némán. Csak a légzésük hallatszott. Az volt a legijesztőbb.

Az első éjjel nem aludt. A másodikon sem: azt hallgatta, hányan sírnak a fiúk közül álmukban.
A harmadik éjszakán már nem számolta. Túl sok volt a síró hang.

A napok egyformák voltak. Hajnalban ébresztő, hideg víz a lavórban, aztán sorakozó, ima, reggeli. A tanulás nem a tudásról szólt, hanem a fegyelemről. A tanítók merev, sötét ruhás alakok voltak, akik úgy jártak, mintha bot lenne a hátuk mögé tűzve. Latinul beszéltek, vonalzóval ütöttek – és legjobban azt utálták, aki nem félt tőlük.

És Paddy nem félt. Ez volt a baj.

Kezdetben csak csöndben figyelt. De aztán visszatért belé az a különös, csillogó szemtelenség, ami a gyerekeknek segít a legnagyobb katasztrófákat, a legnagyobb fájdalmakat is túlélni. A tanítók felfedezték, hogy ha szól hozzájuk, az nem kérdés, hanem gúny. Ha néz rájuk, az nem figyelem, hanem kihívás.

Nem telt bele sok idő, és már csak „a kis ördögnek” hívták a háta mögött. A többiek között volt, aki felnézett rá, és volt, aki félt tőle. De Paddy nem akart vezér lenni. Csak túlélni. És egyszer, valamikor – hazamenni. Bár már nem tudta pontosan, hol van az a „haza”.

Egyetlen fiú volt az árvaházban, akivel néha összenevettek. Tomas, a sovány, alacsony legény, éhes kutya-tekintettel és suttogó hanggal, ami egy este azt mondta:

– Szökjünk el. Tudok egy alagutat, ami kivezet innen.

– És mihez kezdünk odakint? – kérdezte Paddy, akinek nem lett volna ellenére, hogy eltűnjön innen, de azért a józanságát is megőrizte.

Ám a gondolat nem hagyta nyugodni – különösen azután, hogy Tomas elkerült az árvaházból: valami távoli nagybácsi jött érte, és magával vitte. Teltek a napok, és a kapu nyikorgása, a sok rácsos ablak, a zabkása-szag, a hideg lavór – minden csak táptalaj volt a vágyának: újra érezni a szelet a réten.

Aztán egy nap valaki hibázott. Valaki, aki elfelejtette bekötni a szennyes ruhás zsák száját, mielőtt levitte volna a kapuhoz, ahol a városban lakó mosónő férje várt egy szekérrel. És aznap az a zsák csak egy kicsivel volt nehezebb – egy vékonydongájú, tízéves kisfiú súlya fel sem tűnt senkinek, amikor a szekér elindult.
Paddy megvárta, amíg a nyikorgó kocsi elég messzire távolodott a komor, sötét árvaház épületétől. Aztán kimászott a zsákból, és leugrott a sáros útra.

Szabad volt.

☙❧

Teltek a hónapok. Paddy maga sem tudta, hogyan maradt életben. Volt, hogy egy régi, kidőlt kerítés mellett aludt, magára húzva egy rozsdás bádoglapot. Máskor egy szénapadlásra lopózott fel, ahol összecsipkedték ugyan a bogarak, de legalább meleg volt. Előfordult, hogy a falu népe megkergette – bottal, kiabálva –, de olyan is volt, hogy valaki egy fél cipót tett le mellé a kőre, és úgy ment tovább, mintha nem is látta volna őt.

Lopott néha, máskor kéregetett, néha meg is verték. De elkapni sosem tudták. Mindig csak annyit vett el, amennyi kellett. Egy alma, egy darab kenyér, egy marék bab a kecskelábú vásári asztal alatt hagyott zsákból. Nem volt benne gonoszság. Csak éhség. És utána – mindig, minden alkalommal – elsuttogott egy mondatot, amit senki más nem hallott.

– Ne haragudj rám, anya. Azt ígértem, nem leszek rossz… de most nagyon éhes vagyok.

A vándorlás megtanította arra, amit az iskolák nem tanítanak. Megtanulta, hogyan lehet kiszámolni az irányt a csillagok alapján – a Szántó Ökör, a Menyét Farka, a Három Testvér mind ott voltak az égen, és Paddy úgy figyelte őket, mintha tőlük várna valamilyen iránymutatást. Egy célt, amiért érdemes vándorolni.

Megtanulta, hogyan kell felismerni az ehető bogyókat. Nem könyvekből, hanem gyomorfájásokból, összegörnyedve fekvések emlékéből. És megtanulta, hogy a fekete szemű piros termés, bármilyen szép is, mérgező.

Megtanulta, hogyan kell a kutyákkal bánni. Hogy nem a hang a fontos, hanem a szándék. Hogy le kell guggolni, félre kell nézni, és halkan fütyülni, mintha csak a szelet hívná.
Egyik este, amikor egy falusi tyúkólhoz settenkedett, a házőrző eb felkapta a fejét, megfeszült a láncon – de Paddy már ott is térdelt mellette. Egy darab kolbászt vett elő a zsebéből – már három napja hordta magával, és annyira megszáradt, hogy megrágni se tudta. A kutya csak ült, és nézte őt.

– Csendben, barátom – suttogta a fiú. – Csak egy tojás kell. Egyetlen. Az is holnapra.

A kutya nem ugatott. Csak pislogott lassan, mintha azt mondaná: „Megértelek.”

Aztán Paddy bement – és tényleg csak egy tojást vett el. És amikor kijött, óvatosan megsimogatta a kutya fejét.

Sosem maradt egy helyben sokáig. Nem volt ott dolga, ahol megismerték. Egy kócos gyerek, aki mindenütt gyanús, aki mindig a piac szélén áll, de soha nem vesz semmit. Aki figyel. Aki kérdez. Aki megjegyzi, ki mikor, hova rakja le a kulcsot.

Volt, hogy napokig nem evett. Olyankor a kövek között keresett penészes kenyérmorzsát, vagy a templomkert bokrai alatt vadalmát. És ha egyszerre többet talált, mindig félretette a felét – megtanulta, hogy a „holnap is lesz nap” egy csavargónak nem ajándék, hanem feladat.

Valahol belül még mindig gyerek volt. De a szeme már úgy figyelt, mint egy régi emberé, aki túl sokat látott ahhoz, hogy kérdezzen, és túl keveset ahhoz, hogy válaszolni tudjon a világnak.

Egy napon, amikor már éppen nagyon éhes volt – bár ez nem tartozott a ritka napok közé – éppen vásár idején érkezett meg abba a faluba, amely örökre megváltoztatta az életét. A főtéren egy társzekér állt, magasra pakolt ládákkal, vászonsátorral. Az emberek gyűrűt alkottak körülötte, mint akik mesét várnak – vagy ítéletet.

Paddy-t nem igazán érdekelték most a mesék, mert kopogott a szeme az éhségtől. De arra gondolt, hogy amíg a tömeg a vásári látványosságra figyel, esetleg hozzájuthat valami őrizetlenül hagyott élelemhez. A házak között óvatosan settenkedett előre.

A tér félig már megtelt, mire Paddy odaért. A falu főtere nem volt nagy – egy régi, moha lepte kút, néhány pad, két oldalról düledező házak, az egyik sarkon pedig a régi harangláb, aminek már rég nem volt harangja. De most mindenki ott volt. Asszonyok gyerekekkel, öregek botra támaszkodva, fiatal legények félrehúzódva, szalmaszálat rágva, mintha csak véletlenül keveredtek volna oda.

Az emberek gyűrűjében ott állt a szekér. Nem volt különösebben díszes, de a vászon, amit kifeszítettek fölé, tarkára volt festve: angyalok, lángnyelvek, kelyhek, és egy nagy fekete kígyó, ami összetekeredve épp egy emberi szívet készült megmarni. A szekéren egy magas, vékony férfi állt, vállán poros palást, fején csuklya. Arcán háromnapos borosta, szeme alatt mély árkok, és a hangja… A hangja olyan volt, mintha az ég felé küldené minden mondatát, és onnan visszhangozna rá a válasz.

A férfi beszélni kezdett. Hangosan. Fennkölten. Szinte énekelve.

– Halljátok, halljátok, ti, akik szenvedtek! – harsogta. – Mert három csapás jött rátok, mint három szomjas ló! Az első a szárazság volt – amikor az Úr visszatartotta könnyeit. A második a jégeső – mikor az Úr ökölbe szorította ujjait. A harmadik a pestis – mikor az Úr elfordította arcát tőletek.

A tömeg hallgatott.

– Ti azt hittétek, hogy a bűn csendes. Hogy ha nem mondjátok ki, akkor nem hallja senki. De az Úr nem a szavakat nézi – hanem a szíveket! És mit talált ott, testvéreim? Gőgöt. Irigységet. Csábítást. Rendetlenséget a hitben. Az asszonyok tükörbe néztek az imakönyv helyett. A férfiak a borra, nem a szent képekre. A gyermekek… a gyermekek már nem tudták, mit jelent a félelem. De megtanulták. Mert megtanította nekik az Úr! Eltakart arccal, ökölbe szorított kézzel – és visszatartott könnyekkel tanította meg!

A hangja ekkor suttogássá halkult. A tömeg feszülten figyelt.

– De van kiút – folytatta a férfi. – Mindig van. Ahogyan az eső után virág nő, úgy nőhet remény is az ítélet porából.

A palástja alól előhúzott egy kis csomagot. Díszes, zsinóros vászonzacskó volt, arannyal hímzett kereszt az oldalán.

– Ebben a zsákban a menedék kulcsa van. Nem arany, nem ezüst – csak egy cédula. De akinek van belőle, arra nem sújt újabb csapás. Aki hisz – annak az Úr megbocsát. Aki nem – attól a következő vihar sem kér engedélyt.

A hallgatóság suttogni kezdett. Egy nő a kezébe temette az arcát, egy másik könnyezett. Egy öreg gazda megmarkolta a kalapját, mintha az elveszett hitét keresné benne.
A férfi felemelt egy kis köteg papírt, és megrázta. A papíron pecsét, a pecséten kereszt, alatta dőlt kézírás.

– Ezek az útlevelek a megváltásba, testvéreim. Nem olcsó kegyelem. Hanem biztosíték. Hogy lássa az Úr: ti próbáltatok tenni valamit. Nem nagy árat kérek. Csak annyit, amit egy este megisztok. Vagy amit ellopnátok, ha senki nem látja.

A tekintete megállt valahol a tömeg szélén. Paddy hátrébb húzódott az árnyékba.

A hang tovább hömpölygött, egyszer prédikáció, máskor ének, aztán már inkább színjáték volt: a férfi hol suttogott, hol kiáltott, színpadként használta a szekeret, egyik lábát egy ládára tette, karjával az égre mutatott, és a tömeg már nem is a szavait hallotta, hanem az égi ítélet hangjait.

Paddy figyelt. A szavak nem azért érdekelték, mert hitt bennük. Az érdekelte, hogyan beszél a férfi. Nem tudta levenni róla a szemét. Nem is a kereszt miatt, nem is az ígéretek miatt. A ritmus, a dallam, a hanghordozás nyűgözte le.

A prédikáció végén a férfi megállt. Hosszan fürkészte a tömeget, aztán csak annyit mondott:

– Áldjon meg benneteket az Úr.

Leszállt a szekérről, és boszorkányos gyorsasággal kezdte osztogatni a búcsúcédulákat, a kapott pénzt az oldalán függő vászonzacskóba süllyesztve. Percek alatt eladta az egész készletet, aztán visszakapaszkodott a szekérre.

Paddy nem ment közelebb. Elbújt egy ház tövében, és onnan nézte, ahogy a férfi félrehúzza a szekérre kötözött vásznat. Könyvek voltak mögötte, sok, vastag, nehéz, poros könyv.
A férfi megtörölte a homlokát, ivott egy kortyot a kulacsából, aztán… egy pillanatra hátranézett. Pont arra, amerre Paddy állt. És kacsintott. Mintha csak azt mondaná: „Te is tudod, hogy ez csak szerep. De a szerep is lehet hatalom, ha jól játsszák.”

Paddy sokáig állt a falnak dőlve. Nem tudta, ki volt ez az ember. Bolond? Csaló? Próféta? De valamit biztosan tudott: ez a férfi nem félt beszélni. És a világ megállt egy pillanatra, amikor megszólalt. A fiú nem értette, hogyan lehetséges ez – de nem is foglalkozott sokáig a gondolattal. Éhes volt – és az éhség gyakran bolond gondolatokat szül. Veszélyes gondolatokat.

☙❧

Az éjszaka hideg volt és nyirkos, a csillagok pedig olyan távoliak, mintha nem is a világ részei lennének. Paddy a falu szélén fekvő pajta mögött lapult, onnan figyelte a szekeret. Naplemente után a férfi még hosszasan pakolászott, aztán előhúzott egy szalmazsákot, ledobta a földre, és hanyatt dőlt rajta, karját a feje alá téve.

Nem volt kutya. Nem volt őr. Nem volt zár. A szekér tárva-nyitva állt, benne a könyvek egymásra pakolva, vékony zsinórokkal átkötve. A pénzes zsák is ott volt – a mélyen alvó férfi oldalára kötve. És Paddy tudta, hogy túl veszélyes lenne hozzányúlni. Éhes volt – de nem volt bolond.
A fiú figyelt. Várt még egy órát – aztán megindult.
Nesztelenül lépkedett. A csavargással töltött hónapok nem tanították meg írni, olvasni, vagy hiszékenyen imádkozni – de megtanították, hogyan lásson a sötétben. Úgy mozgott, mint egy macska, teste minden porcikája tudta, hová ne lépjen. Nesztelenül suhant, a lélegzetét is visszatartotta.
Felmászott a szekérre, és a vászon alá bújt. Ott voltak a könyvek: nehezek, porosak, bőrkötésesek. Az egyik nyitva volt, benne rajzok, betűk, vonalak. Teljesen érthetetlen – mégis mágikus.

Előhúzott egyet. Aztán még egyet. Háromnál megállt. Már majdnem kiért a szekér ponyvája alól, amikor gyertyaláng lobbant hirtelen.

A láng sárgás udvara mögül a férfi hangja szólalt meg – halkan, de élesen, mint a penge, ami tudja, hová kell szúrni.

– Mi a terved, gyerek? Eladni viszed – vagy elolvasni?

Paddy megdermedt. Felkészült rá, hogy mindjárt jön a kiabálás, az ütés, a fenyegetés. De a hang nem dühös volt, csak érdeklődő. Így aztán úgy döntött, nem mutatja, mennyire megijedt.

– Nem tudok olvasni – mondta végül, vállat vonva.

A férfi bólintott. Lassan, mint aki már előre tudta a választ.

– Értem. Tehát tolvaj vagy, nem egy kíváncsi tanítvány. Mondd csak: mi okom lenne rá, hogy ne adjalak át a bírónak?

Paddy elfordította a fejét. A hangja száraz lett, mint a tapló.

– Mert akkor maga is ott maradhatna. Hiszen csak egy csaló: ijesztő ostobaságokat prédikál, hogy elszedje az emberek pénzét.

A gyertya lángja remegett. A férfi sóhajtott. A hangjában most először hallatszott valami, ami nem szerep volt.

– Nem, gyerek. Én reményt árulok. Nagy szüksége van erre az embereknek mostanság. Nagyobb, mint az igazságra. És én megadom nekik ezt a reményt – ha már a tudásomra nem voltak kíváncsiak.

Csend lett. A férfi lassan felállt és közelebb lépett, gyertyával a kezében. A fénye végigfutott az arcán: nem volt rajta se gúny, se düh. Csak valami nehezen leírható bánat.

– Callan Sagart a nevem – mondta. – Valaha tanító voltam. De az emberek… hát, tudod. Amikor aszály van, nem az írást keresik, hanem vizet. Amikor jég pusztít, nem a szavak érdeklik őket, hanem a tető a fejük fölött. És amikor pestis jön – már senki nem akar tanulni. Csak túlélni.

Paddy nem szólt. A férfi a kezébe fogta az egyik könyvet. Azt, amit Paddy először pillantott meg, amikor felmászott a kocsira.

– Tudod, mi van ebben? Történet egy királyról, aki az álmaiban látott egy csodás énekű madarat, és elindult, hogy megtalálja. Nem hitt benne senki, mégis útra kelt. Mert az ember akkor él teljes életet, ha követi a dalt, ami a lelkében szól.

Letette a könyvet. A zsebéből elővett egy régi, faragott fejű pipát. A fogai közé szorította, és hosszan, kutató tekintettel nézett a fiúra.

– Ha velem tartasz, megmutatom neked, mekkora érték a tudás, gyerek.

Paddy csak bólintott. Nem azért, mert megbízott benne – hanem mert valami a férfi szavaiban emlékeztette egy régi hangra.

Egy asszonyéra, aki tündérekről mesélt.

￼