részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Thomas Hertog: On the Origin of Time.
Stephen Hawking’s Final Theory.

Published in the United States by Bantam Books,
an imprint of Random House, a division of
Penguin Random House LLC, New York, 2023

A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte
Takács Gábor

Első kiadás

Copyright © 2023 by Thomas Hertog. All rights reserved.

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Dr. Both Előd, 2023

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Mina De La O / Getty Images

ISBN 978 963 604 424 4

Nathalie-nak

La question de l’origine cache l’origine de la question.

Az eredet kérdése elrejti a kérdés eredetét.

François Jacqmin

Tartalom

Előszó

A szerző megjegyzése

1. Egy paradoxon

2. A tegnap nélküli nap

3. Kozmogenezis

4. Hamu és füst

5. Elveszve a multiverzumban

6. Nincs kérdés? Nincs történelem!

7. Időtlenség

8. Otthon az univerzumban

Képmelléklet

Köszönetnyilvánítás

Az illusztrációk forrása

Irodalomjegyzék

Jegyzetek

Előszó

Stephen Hawking irodájának ajtaja olajzöld volt, és bár közvetlenül a zajos társalgóból nyílt, Stephen szerette, ha kissé nyitva van. Bekopogtam, beléptem, és úgy éreztem, mintha a szemlélődés időtlen világába kerültem volna.

Stephent csendben az íróasztala mögött ülve, a bejárat felé fordulva találtam, de a feje túl nehéz volt ahhoz, hogy egyenesen tartsa, ezért a kerekesszéke fejtámlájának támasztotta. Lassan felemelte a tekintetét, és egy mosollyal köszöntött, mintha mindvégig rám várt volna. Az ápolónő hellyel kínált mellette, én pedig az asztalán lévő számítógépre pillantottam. A képernyővédő folyamatosan a következő mondatot görgette a monitoron: Bátran menj oda, ahová a Star Trek sem merészkedett.

1998. június közepe volt, és a DAMTP, a cambridge-i híres Alkalmazott Matematika és Elméleti Fizika Tanszék labirintusában találkoztunk. A DAMTP egy nyikorgó, viktoriánus kori épületben kapott helyet az Old Press területén, a Cam folyó partján, és csaknem három évtizeden át ez volt Stephen alaptábora, tudományos tevékenységének csomópontja. Ez volt az a hely, ahol a kerekesszékhez kötött tudós, aki egyetlen ujját sem tudta felemelni, szenvedélyesen igyekezett akarata szerint alakítani a kozmoszt.

Stephen kollégája, Neil Turok szólt nekem, hogy a főnök látni akar. Turok lendületes, a DAMTP híres felsőfokú matematikai képzésének részét alkotó kurzusa volt az, ami nem sokkal azelőtt felkeltette az érdeklődésemet a kozmológia iránt. Stephen talán hallott róla, hogy kitűnőek a vizsgaeredményeim, és személyesen akart meggyőződni arról, jó doktorjelölt lennék-e a szárnyai alatt.

Stephen poros, könyvekkel és tudományos cikkekkel teli irodája otthonosnak tűnt számomra. Magas mennyezete és nagy ablaka volt, amelyet, mint később megtudtam, még a fagyos téli napokon is nyitva tartott. Az ajtó melletti falra Marilyn Monroe képe volt kitéve; alatta egy bekeretezett és aláírt fénykép, amelyen Hawking Einsteinnel és Newtonnal pókerezett az Enterprise holofedélzetén. A tőlünk jobbra eső falat két, matematikai szimbólumokkal teleírt tábla foglalta el. Az egyiken egy közelmúltbeli számítás szerepelt Neilnek és Stephennek a Világegyetem keletkezését leíró, legújabb elméletével kapcsolatban, de a másodikon látható rajzok és képletek láthatólag az 1980-as évek elejéről származtak. Lehet, hogy ezek voltak az utolsó dolgok, amiket a saját kezével írt?

Halk kattintás törte meg a csendet. Stephen beszélni kezdett. Miután több mint egy évtizeddel korábban egy tüdőgyulladást követő légcsőmetszés következtében elvesztette a természetes hangját, most testtelen, számítógépes hangon kommunikált, ami lassú és fáradságos folyamat volt.

Sorvadt izmainak utolsó erejét is összeszedve, gyenge nyomást gyakorolt egy számítógépes egérhez hasonló kattintógombra, amelyet óvatosan a jobb tenyerébe helyeztek. A kerekesszék egyik karjára erősített képernyő kivilágosodott, virtuális kapcsolatot teremtve elméje és a külvilág között.

Stephen az Equalizer nevű számítógépes programot használta, amely beépített szóadatbázist és beszédszintetizátort tartalmazott. Úgy tűnt, Stephen ösztönösen navigált az Equalizer elektronikus szótárában, és ütemesen kattogtatta a gombot, mintha a készülék az agyhullámaira táncolna. A képernyőn megjelenő menü számos, gyakran használt szót és az ábécé betűit jelenítette meg. A program adatbázisa tartalmazta az elméleti fizikai szakzsargont, és a program megpróbálta kitalálni a következőként megjelenítendő szót, öt lehetőséget mutatva a menü alsó sorában. Sajnos a szavak kiválasztása egy elemi kereső algoritmuson alapult, amely nem tudott különbséget tenni az általános témájú beszélgetés és az elméleti fizika között, ami olykor mulatságos eredménnyel járt, a kozmikus mikrohullámú rizottótól az extra szexdimenziókig.

1. ábra. Ez a tábla a Cambridge-i Egyetemen, Stephen Hawking irodájában lógott, egy szupergravitációról szóló konferencia emlékeként, amelyet 1980 júniusában szervezett. A szinte műalkotásnak tekinthető, firkákkal, rajzokkal és egyenletekkel teli tábla bepillantást enged az elméleti fizikusok absztrakt univerzumába. Hawking lent középen, a nézőnek háttal ülve látható.1 (A kép színes változata a melléklet 10. tábláján látható.)

Andrei szerint – jelent meg a képernyőn a menü alatt. Csendben vártam, remélve, hogy megértem, ami ezután következik. Egy-két perccel később Stephen a képernyő bal felső sarkában lévő „Beszélj” ikonra irányította a kurzort, a gép pedig elektronikus hangon azt mondta:

– Andrei szerint végtelenül sok univerzum létezik. Ez abszurd.

Megjelent tehát a képernyőn Stephen nyitó mondata.

Andrei az ünnepelt amerikai–orosz kozmológus, Andrei Linde volt, a felfúvódás (infláció) kozmológiai elméletének egyik alapító atyja, amely elméletet az 1980-as évek elején dolgozták ki. Az ősrobbanás elméletének finomításaként azt tételezték fel, hogy az univerzum egy szupergyors tágulással – a felfúvódással – kezdődött. Linde később kiagyalta az elmélet extravagáns továbbfejlesztését, amelyben az infláció nem egy, hanem sok univerzumot hoz létre.

Korábban általában úgy gondoltam az univerzumra, mint minden létező összességére. De mennyi az a „minden”? Linde rendszerében viszont az, amit mi „univerzumnak” neveztünk, csak a töredéke egy sokkal nagyobb „multiverzumnak”. A kozmoszt számtalan különböző univerzum hatalmas, egyre nagyobb kiterjedésű sokaságaként képzelte el, amely univerzumok messze túl vannak egymás eseményhorizontján, mint a szigetek egy folyton növekvő méretű óceánban. A kozmológusok vad utazásra indultak. Stephen, a legkalandvágyóbb mindegyikük közül, nem hagyta ezt megjegyzés nélkül.

– Miért kellene más univerzumokkal foglalkoznunk? – kérdeztem.

Stephen rejtélyes választ adott.

– Mert az általunk megfigyelt univerzum tervezettnek tűnik – mondta. Aztán folytatta a kattintgatást: – Miért olyan az univerzum, amilyen? Miért vagyunk mi itt?

Soha egyetlen fizikatanárom sem beszélt a fizikáról és a kozmológiáról ilyen metafizikai kifejezésekkel.

– Ez nem filozófiai kérdés? – próbálkoztam.

– A filozófia halott – mondta Stephen ragyogó szemmel, tettre készen. Én még nem álltam egészen készen, de nem tudtam elhessegetni a gondolatot, hogy Stephen, ahhoz képest, hogy lemondott a filozófiáról, elég szabadon – és kreatívan – használja azt a munkásságában.

Stephenben volt valami varázslatos. Egyetlen apró mozdulattal életet lehelt a beszélgetésünkbe. Olyan erőtér vette körül, és olyan karizmát sugárzott, amilyet ritkán láttam. Széles mosolya és kifejező, egyszerre meleg és játékos arca még a robothangját is személyessé tette, és egyre mélyebbre vonzott a kozmikus titkokba, amelyeken töprengett.

A delphoi jósdához hasonlóan ő is elsajátította annak a művészetét, hogy néhány szóval sok mindent elmondjon. Az eredmény nemcsak egy, a fizikával kapcsolatos egyedülálló gondolkodás- és beszédmód lett, hanem ahogy később leírom, egy teljesen új fizika is. De ez a tömörség azt is jelentette, hogy még egy aprócska hiba, mondjuk, egyetlen hiányzó szó – például a „nem” – frusztrációt és zavart okozhatott, mint ahogy az gyakran meg is történt. Aznap délután azonban nem bántam, hogy összezavarodtam, sőt hálás voltam, hogy amíg Stephen az Equalizerrel bajlódott, nekem volt időm átgondolni a válaszaimat.

Tudtam, hogy amikor Stephen azt mondta, hogy az univerzum tervezettnek tűnik, arra a rendkívüli megfigyelésre utalt, miszerint az univerzum a viharos születését követően feltűnően alkalmasnak bizonyult az élet fenntartásához – még ha ennek megjelenésére több milliárd évet is kellett várni. Ez az alkalmasság, így vagy úgy, évszázadokon át nyugtalanította a gondolkodókat, mert úgy érezték, hogy ez jelentős probléma. Szinte olyan, mintha az élet és a kozmosz keletkezése összefüggne egymással, mintha a kozmosz mindvégig tudta volna, hogy egy napon otthont ad majd nekünk. Mihez kezdjünk a szándékosság eme titokzatos megjelenésével? Ez az egyik legfontosabb kérdés, amelyet az emberek az univerzummal kapcsolatban feltesznek, Stephen pedig meg volt róla győződve, hogy a kozmológiai elméletnek kellene hogy legyen mondanivalója a témában. Valójában munkája nagy részét az a lehetőség – vagy remény – vezérelte, hogy képes lesz megfejteni a kozmikus tervezettség rejtélyét.

Ez önmagában is kivételes volt. A legtöbb fizikus legszívesebben elkerüli az ilyen nehéz, filozófiainak tűnő kérdéseket. Esetleg azt hiszik, egy napon kiderül, hogy az univerzum finoman kidolgozott struktúrája valamilyen elegáns matematikai elvből következik, amely a mindenség elméletének magva. Ha ez így lenne, akkor az univerzum látszólagos tervezettsége szerencsés véletlennek tűnhet, a természet tárgyilagos és személytelen törvényei roppant valószínűtlen következményének.

Ám sem Stephen, sem Andrei nem volt hétköznapi fizikus. Mivel nem voltak hajlandóak az absztrakt matematika szépségére hagyatkozni, úgy érezték, hogy az univerzum rejtélyes finomhangoltsága, amely létrehozta az életet, a fizika alapjaiban lévő komoly problémára utal. Nem elégedtek meg azzal, hogy pusztán a természet törvényeit alkalmazzák, hanem a fizika átfogóbb szemléletére törekedtek, amelynek értelmében maguknak a törvényeknek az eredetét is firtatták. Ez arra késztette őket, hogy elgondolkodjanak az ősrobbanáson, mivel feltehetően az univerzum születésekor alakult ki annak törvényszerűségeket mutató felépítése. Viszont Stephen és Andrei nagyon határozottan különbözőképp gondolkodott erről a születésről.

Andrei a kozmoszt egy gigantikus, léggömbszerűen táguló térnek képzelte el, amelyben az ősrobbanások sora folyamatosan új univerzumokat hoz létre, és ezek mindegyikének megvannak a maga fizikai tulajdonságai, mintha ez utóbbiak nem lennének egyebek, mint egyfajta helyi kozmikus időjárás. Nem kell meglepődnünk azon, hogy egy ritka, az élet számára alkalmas univerzumban találjuk magunkat, érvelt, mert nyilvánvalóan nem létezhetnénk azon sok univerzum egyikében sem, ahol az élet létrejöttéhez alkalmatlanok a körülmények. A háttérben felsejlő, bármilyen nagy ívű tervezettség Linde multiverzumában csak illúzió lenne, amely a kozmoszról alkotott korlátozott képünkből fakad.

Stephen viszont azzal érvelt, hogy Linde nagy kozmikus lépése, amelyben az univerzumból multiverzumot csinál, csak metafizikai fantáziálás, ami nem magyaráz meg semmit, bár éreztem, hogy ezt nem tudja teljesen bebizonyítani. Mindazonáltal érdekfeszítőnek és izgalmasnak találtam, hogy a világ legkiválóbb kozmológusai, bár a legcsekélyebb mértékben sem értenek egyet, ilyen mély meggyőződéssel vitatják ezeket az alapvető kérdéseket.

– Linde nem az antropikus elvre hivatkozik, azaz arra, hogy létezésünk ténye kiválaszt egy, az életre alkalmas univerzumot a multiverzumban? – kockáztattam meg.

Stephen elfordította a szemét, rám nézett, és kissé megmozgatta a szája szélét, amitől zavarba jöttem. Később megtudtam, ez azt jelenti, hogy nem ért egyet. Amikor rájött, hogy még nem ismertem meg a nonverbális kommunikációnak azt a szintjét, amelyet a munkatársaival szűkebb körben használt, visszafordította a tekintetét a képernyőre, és egy teljesen új mondatba kezdett. Sőt, nem is egy, hanem két mondatot fogalmazott meg.

– Az antropikus elv a kétségbeesés bölcsessége – írta, miközben zavarodottságom a kattintgatásaival szinkronban fokozódott. – Tagadja azt a reményünket, hogy a tudomány segítségével megértsük a Világegyetem mögöttes rendjét.

Nos, ez meglepő volt. Az idő rövid története című könyvet olvasva jól tudtam, hogy a korai Hawking gyakran kacérkodott az antropikus elvvel a Világegyetem magyarázatának részeként. A minden ízében kozmológus Stephen már korán felismerte a meglepő rezonanciákat a Világegyetem nagyléptékű fizikai tulajdonságai és az élet mint olyan létezése között. Már az 1970-es évek elején kifejtett egy antropikus érvet – mint kiderült, tévesen – annak magyarázatára, hogy a Világegyetem tágulása miért ugyanolyan ütemben ment végbe a tér mindhárom irányában.2 Talán meggondolta magát az antropikus érvelés kozmológiai használhatóságát illetően?

Amíg Stephen egészségügyi szünetet tartott, hogy kitisztítsák a légcsövét, körbenéztem az irodájában. A bal oldali fal hosszában végighúzódó polcon Az idő rövid története egzotikus nyelvekre lefordított példányai sorakoztak. Kíváncsi voltam, mi lehet még a szobában, amivel már nem ért egyet. A „rövid történetek” mellett felfigyeltem egy sor korábbi doktori hallgatójának PhD-disszertációjára. Az 1970-es évek elejétől Stephen később híressé vált szellemi műhelyt hozott létre Cambridge-ben, amelyben mindig helyet kapott a doktori hallgatók és a posztdoktori kutatók szűk köre is.

A disszertációik címei azokat a legmélyebb kérdéseket érintették, amelyekkel a fizika a huszadik század végén küzdött. Ott láttam az 1980-as évekből Brian Whitt Gravity: A Quantum Theory? (Gravitáció: Kvantumelmélet?) című dolgozatát, továbbá ott volt Raymond Laflamme Time and Quantum Cosmology (Idő és kvantumkozmológia) című munkája is. Fay Dowker Spacetime Wormholes and the Constants of Nature (A téridő féregjáratai és a természet állandói) című értekezése már átvezetett az 1990-es évek elejére, amikor Stephen és kollégái úgy gondolták, hogy a féregjáratok – a téren átívelő geometriai hidak – befolyásolják az elemi részecskék tulajdonságait. (Stephen barátja, Kip Thorne később a féregjáratokat használta fel a Csillagok között című filmben, hogy Coopert visszajuttassa a Naprendszerbe.) Fay dolgozatától jobbra Marika Taylornak, Stephen legújabb tanítványának Problems in M Theory (Problémák az M-elméletben) című műve állt. Marika a második húrelméleti forradalom idején dolgozott Stephen keze alatt, amikor a teória M-elmélet néven sokkal kiterjedtebb hálóvá alakult át, és Stephen végre elkezdett hozzászokni az ötlethez.

Egészen balra a polcon egy régebbi, vastag, zöld borítójú könyv két példánya állt, a Properties of Expanding Universes (Táguló univerzumok tulajdonságai). Ez Stephen saját doktori disszertációja volt, az 1960-as évek közepéről, abból az időből, amikor a Bell Telephone Labs holmdeli nagy kürtantennája gyenge mikrohullámú sugárzás formájában felfogta a forró ősrobbanás első visszhangjait. Stephen az értekezésében bebizonyította, hogy ha Einstein gravitációs elmélete helytálló, akkor ezeknek a visszhangoknak a puszta létezése azt jelenti, hogy léteznie kellett az idő kezdetének. Nos, hogyan egyeztethető ez össze Andrei multiverzumával, amelyről az imént beszéltünk?

Közvetlenül Stephen disszertációjától jobbra észrevettem Gary Gibbons Gravitational Radiation and Gravitational Collapse (Gravitációs sugárzás és gravitációs összeomlás) című művét. Gibbons Stephen első PhD-hallgatója volt az 1970-es évek elején, amikor Joe Weber amerikai fizikus azt állította, hogy a Tejútrendszer közepéből érkező gravitációs hullámok gyakori lökéseit fogta fel. Az általa közölt gravitációs sugárzás intenzitása olyan nagy volt, hogy úgy tűnt, a Tejútrendszer olyan ütemben veszít a tömegéből, ami nem folytatódhat évmilliárdokon keresztül – mert ha ez igaz lenne, hamarosan nem maradna semmi a galaxisunkból. Ettől a paradoxontól elragadtatva Stephen és Gary eljátszott a gondolattal, hogy építenek egy gravitációshullám-detektort a DAMTP alagsorában. A terv nem vált be; a gravitációs hullámokról szóló pletykák hamisaknak bizonyultak, és még negyven évnek kellett eltelnie ahhoz, hogy a LIGO-ban, a gravitációs hullámokat lézeres interferométerrel megfigyelő obszervatóriumban végre sikerüljön felfogni a téridőnek ezeket a megfoghatatlan rezgéseit.

Stephen rendszerint minden évben felvett egy új doktori hallgatót, hogy vele együtt dolgozzon az egyik nagy kockázatú, de nagy nyereséggel kecsegtető projektjén, és a hallgató vagy a fekete lyukakkal – az eseményhorizont mögött megbúvó, összeomlott csillagokkal –, vagy az ősrobbanással foglalkozott. Megpróbálta váltogatni őket, az egyik hallgató a fekete lyukakkal, a következő az ősrobbanással foglalkozott, így doktori hallgatóinak köre mindenkor lefedte kutatásainak mindkét ágát. Ezt azért tette, mert a fekete lyukak és az ősrobbanás olyan volt a gondolkodásában, mint a jin és a jang – Stephennek az ősrobbanással kapcsolatos kulcsfontosságú meglátásai olyan ötletekre vezethetők vissza, amelyeket először a fekete lyukakkal összefüggésben dolgozott ki.

Mind a fekete lyukak belsejében, mind az ősrobbanáskor a gravitáció makrovilága ténylegesen egyesül az atomok és részecskék mikrovilágával. Ilyen szélsőséges körülmények között Einstein gravitációs relativitáselméletének és a kvantumelméletnek össze kellene hangolódnia. Csak sajnos nem ez a helyzet, amit széles körben a fizika egyik legnagyobb megoldatlan problémájának tekintenek. Például a két elmélet radikálisan eltérő nézeteket vall az okságról és a determinizmusról. Míg Einstein elmélete ragaszkodik Newton és Laplace régi determinizmusához, a kvantumelmélet a bizonytalanság és a véletlenszerűség alapvető elemeit tartalmazza, és a determinizmusnak csak egy szűkített fogalmát tartja meg, körülbelül a felét annak, amit Laplace gondolt. Az évek során Stephen gravitációs csoportja és a hozzájuk lazán kapcsolódó kutatók együttesen többet tettek, mint bármely más kutatócsoport a világon, hogy feltárják azokat a mély fogalmi kérdéseket, amelyek akkor merülnek fel, amikor e két fizikai elmélet egymásnak szemlátomást ellentmondó alapelveit egyetlen harmonikus keretben akarják egyesíteni.

Időközben Stephent „rendbe tették”, ahogy az ápoló fogalmazott, és újra kattogtatni kezdett. (Aznap délutáni beszélgetésünk második szünetében megnéztük a Simpson család egyik epizódjának előzetesét, amelyben Stephen is szerepelt, ezért felkérték, hogy hagyja jóvá.)

– Azt akarom, hogy dolgozz velem az ősrobbanás kvantumelméletén…

Úgy tűnt, ősrobbanásos évben érkeztem.

– …és tegyük rendbe a multiverzum kérdését. – Széles mosollyal nézett fel rám, a szeme ismét csillogott. Ennyi. Nem filozófiai úton vagy az antropikus elvre hivatkozva, hanem a kvantumelméletet mélyebbre szőve a kozmológiába próbáljuk meg megérteni a multiverzumot. Úgy fogalmazott, mintha egy hétköznapi házi feladatról lenne szó, és bár az arcáról le tudtam olvasni, hogy ezzel már el is kezdtünk dolgozni, fogalmam sem volt, hogy a Hawking-űrhajó milyen irányba tart.

– Meghalok… – jelent meg a képernyőn.

Lefagytam. Az ápolóra pillantottam, aki csendesen olvasott az iroda egyik sarkában. Visszanéztem Stephenre, aki, amennyire meg tudtam ítélni, jól érezte magát, és folytatta a kattintgatást.

– Egy… csésze… teáért.

Elvégre Nagy-Britanniában voltunk, és délután négy óra volt.

Univerzum vagy multiverzum? Van vagy nincs tervezettség és tervező? Ez volt az a sorsdöntő kérdés, amely attól kezdve húsz éven át foglalkoztatott bennünket. Az egyik házi feladat elkészítése maga után vonta a következőt, és Stephennel hamarosan a huszonegyedik század eleji elméleti fizika egyik leghevesebb vitájának kellős közepén találtuk magunkat. Szinte mindenkinek megvolt a saját véleménye a multiverzumról, bár senki sem hatolt annyira a probléma mélyére, hogy tudjon valamit kezdeni vele. Ami az ő irányításával készülő doktori projektnek indult, csodálatosan intenzív együttműködéssé fejlődött, és csak Stephen 2018. március 14-i halálával ért véget.

Munkánk tétje nemcsak az ősrobbanás természete, a létezés középpontjában rejlő rejtély volt, hanem a természet törvényeinek mint olyanoknak a mélyebb jelentése is. Mi az, amit a kozmológia végső soron megtud a világról? Hogyan illeszkedünk mi ebbe a képbe? Az ilyen megfontolások messzire vezetik a fizikát saját komfortzónájából. Mégis pontosan ez volt az a hely, ahová Stephen szeretett elkalandozni, és ahol páratlan intuíciója, amelyet több évtizedes, mélyreható kozmológiai gondolkodása formált, profetikusnak bizonyult.

Mint oly sok tudós előtte, a fizika alapvető törvényeit a korai Hawking is megváltoztathatatlan, időtlen igazságoknak tekintette. „Ha végül is sikerül megtalálnunk a teljes, egyesített elméletet… akkor megismerjük Isten gondolatait” – írta Az idő rövid története című könyvében. Több mint tíz évvel később azonban, az első találkozásunkkor – amikor már ott lihegett a nyakunkba Linde multiverzuma – úgy tűnt, hogy repedést érzett ebben a felfogásban. Valóban istenszerű alapokat ad a fizika, amelyek az idő ősrobbanásában történő születésekor működnek? Szükségünk van egyáltalán ilyen alapokra?

Hamarosan rájöttünk, hogy a platóni inga az elméleti fizikában valóban túl messzire lendült. Amikor visszatérünk az univerzum történetének legkorábbi pillanataihoz, az evolúció mélyebb szintjével találkozunk, ahol maguk a fizikai törvények egyfajta meta-evolúció formájában változnak és fejlődnek. A fizika szabályai átalakulnak az ősi univerzumban, egy, a darwini evolúcióhoz hasonló, véletlenszerű, variációs és szelekciós folyamatban, amelynek során a részecskefajták, az erők és – érvelésünk szerint – az idő is belevész az ősrobbanásba. Még erősebb az az állítás, mely szerint Stephen és én az ősrobbanást nemcsak az idő kezdetének, hanem a fizikai törvények eredetének is tekintettük. Kozmológiánk középpontjában az eredet új fizikai elmélete áll, amely – mint felismertük – egyúttal az elmélet eredetét is magában foglalja.

A Stephennel végzett munka nemcsak a tér és az idő peremére tett utazást jelentett, hanem az elméjét is megismertem – azt, ami Stephent Stephenné tette. Közös küldetésünk révén közelebb kerültünk egymáshoz. Stephen vérbeli kutató volt. Amikor vele volt az ember, nem vonhatta ki magát az eltökéltségének és az optimizmusának a hatása alól, hogy meg tudjuk oldani ezeket a rejtélyes kozmikus kérdéseket. Stephen azt az érzést keltette bennünk, mintha a saját teremtéstörténetünket írnánk, és bizonyos értelemben ezt is tettük.

A fizika pedig szórakoztató volt! Stephennél sosem lehetett tudni, mikor ér véget a munka, és mikor kezdődik a buli. A dolgok megértése iránti kielégíthetetlen szenvedélyéhez csak életkedve és kalandvágya volt fogható. 2007 áprilisában, néhány hónappal a hatvanötödik születésnapja után, egy speciálisan átalakított Boeing 727-es fedélzetén súlytalansági repülésen vett részt, amelyet egy lehetséges űrutazás előkészületének tekintett, miközben az orvosai már akkor is pánikba estek, amikor az Eurostarral átkelt a La Manche csatorna alatt, hogy meglátogasson Belgiumban.

Emellett habár természetes hangja örökre elhallgatott, és már ahhoz is túl gyenge volt, hogy akár egy ujját is megmozdítsa, korunk legnagyobb tudománykommunikátora lett. Azon mély érzéstől ihletve, hogy egy nagyszabású, az égre írott terv részei vagyunk, amely mintegy arra vár, hogy megfejtsük, világszerte megosztotta a felfedezés örömét az olvasóival. Együttműködésünk felénél írt egy könyvet A nagy terv címmel, amely pontosan tükrözi akkori bizonytalanságunkat. A könyvben Stephen ragaszkodik az antropikus elvhez, a multiverzumhoz és a mindenség végső elméletéhez, amely a riválisa lehet annak a gondolatnak, hogy az univerzumot Isten teremtette. De A nagy terv tartalmazza annak az új kozmológiai paradigmának az első nyomait is, amely néhány évvel később, éppen a mi munkánk során kristályosodott ki. Nem sokkal a halála előtt Stephen azt mondta nekem, hogy itt az ideje egy új könyvnek. Nos, ez az a könyv. A következő néhány fejezetben leírom utazásunkat az ősrobbanásig és az ősrobbanásba, valamint azt, hogy ez az utazás végül hogyan vezette Hawkingot a multiverzum feltételezésének az elvetésére, amelyet az idő eredetének megdöbbentő új perspektívájával helyettesített. Ez az elképzelés szellemében és természetében mélyen darwinista, a nagy kozmikus terv gyökeresen átdolgozott felfogása.

Munkánk során gyakran csatlakozott hozzánk Jim Hartle amerikai fizikus, Stephen régi munkatársa, akivel az 1980-as évek elején úttörő munkát végeztek a kvantumkozmológia területén. Az évek során mindkettejükben kialakult az a képesség, hogy az univerzumot „kvantumszemmel” nézzék. Még a kettejük által használt nyelv is megtestesítette a kvantumelméleten alapuló gondolkodásukat, mintha máshogy lettek volna bekötve. Például „univerzumon” a kozmológusok általában a csillagokat és a galaxisokat, valamint a minket körülvevő hatalmas teret értik, vagyis a ténylegesen, fizikailag megfigyelhető Világegyetem szinonimájaként használják a fogalmat. Amikor viszont Jim vagy Stephen az „univerzumról” beszélt, akkor arra az absztrakt kvantumuniverzumra gondoltak, amely tele van bizonytalansággal, és annak minden lehetséges története valamiféle szuperpozícióban létezik. Mégis pontosan az ő mélyen kvantumfizikai szemléletük tette lehetővé a valódi darwini forradalmat a kozmológiában. Hawking pályája későbbi részében komolyan vette a kvantumelméletet – nagyon is komolyan –, és úgy döntött, hogy elfogadja az implikációit, és az univerzum legnagyobb léptékű újragondolására alkalmazza. A kvantumkozmológia lett az a kutatási terület, ahol Stephen élete végéig az élvonalban maradt.

Amikor az együttműködésünk során egy idő után keze maradék erejét is elveszítette, és már nem volt képes megnyomni a kattintgatót, amelynek segítségével addig kommunikált, Stephen a szemüvegére szerelt infravörös érzékelőre váltott, amelyet finom arcrándulásokkal aktivált. Végül ez is nehézzé vált. A kommunikáció lelassult, percenként néhány szóról szavanként néhány percre, majd gyakorlatilag leállt, bár a hangja iránti igény óriásira nőtt.3 Ő volt a tudomány legünnepeltebb apostola, aki képtelen volt beszélni. Stephen mégsem adta fel. Az éveken át tartó szoros együttműködés során kialakult mély intellektuális kapcsolatunknak köszönhetően egyre inkább túl tudtunk lépni a verbális kommunikáción. Megkerültük az Equalizert, az érzékelőket és a kattogtatókat, elhelyezkedtem előtte, a látóterében, és kérdéseket feltéve szondáztam az elméjét. Stephen szeme felcsillant, amikor az érveim rezonáltak az ő megérzéseivel. Ezután erre a kapcsolatra építkeztünk, és felhasználtuk az évek során kialakított közös nyelvet és kölcsönös megértést. Ezekből a „beszélgetésekből” lassan, de folyamatosan született meg Stephen végső elmélete a Világegyetemről.

Vannak kritikus fordulópontok a tudományban, amikor a metafizikai megfontolások előtérbe kerülnek, akár tetszik, akár nem. Az út ilyen elágazásainál mindig valami mélyértelmű dolgot tudunk meg, nemcsak a természet működéséről, hanem azokról a feltételekről is, amelyek lehetővé és érdemessé teszik a tudomány művelését, és arról a világképről, amely felfedezéseink nyomán kibontakozik. A fizika azon törekvése, hogy felfogja, mi teszi az univerzumot az élet számára alkalmassá, egy ilyen kritikus fordulóponthoz vezetett bennünket. Ez ugyanis alapvetően humanista kérdés, sokkal jelentősebb, mint maga a tudomány. Ez a mi származásunkról szól. Stephen végső elmélete az univerzumról egy egyedülállóan erőteljes reflexió magvát tartalmazza arról, mit jelenthet embernek lenni ebben az életbarát kozmoszban, a Föld bolygó gondviselőiként. Már csak ezért is, végső soron ez lehet Stephen legjelentősebb tudományos hagyatéka.

A szerző megjegyzése

Közös munkánk húsz éve alatt számos beszélgetést folytattam Stephennel, amelyek szövegét az elhangzásukhoz hűen, a valóságnak megfelelően beleszőttem e könyvbe. A Stephen által nyomtatott formában is közzétett művekre a végjegyzetekben hivatkozom.

1. fejezet Egy paradoxon

Es könnte sich eine seltsame Analogie ergeben, daß das Okular auch des riesigsten Fernrohrs nicht größer sein darf, als unser Auge.

Különös analógia adódhatnék abból, hogy még a legnagyobb távcső szemlencséje sem lehet nagyobb az emberi szemnél.

Ludwig Wittgenstein: Észrevételek
(Kertész Imre fordítása)

Az 1990-es évek vége a kozmológia aranykorának tetőpontja volt. A sokáig a féktelen spekulációk birodalmának tartott kozmológia – ez az ámulatba ejtő tudományág, amely a Világegyetem egészének eredetét, fejlődését és sorsát tanulmányozza – végre nagykorúvá vált. A tudósok szerte a világon izgatottan lesték a bonyolult műholdak és földi műszerek látványos megfigyeléseit, amelyek a felismerhetetlenségig megváltoztatták a Világegyetemről alkotott képünket. Úgy érezhettük, mintha az univerzum megszólított volna bennünket. Az elméletek és a valóság összevetése kihívást jelentett a teoretikusoknak, akik addig csak spekulációik világában éltek, ám attól kezdve pontosíthatták modelljeik előrejelzéseit.

A kozmológiában a múltat fedezzük fel. A kozmológusok időutazók, a távcsövek pedig időgépek. Ha a világűr mélyére nézünk, akkor a régmúltba tekintünk vissza, mert a távoli csillagok és galaxisok fénye évmilliókig vagy akár évmilliárdokig utazott, mire elért bennünket. Georges Lemaître belga pap és csillagász már 1927-ben kiszámította, hogy nagy léptékű időskálán nézve a tér tágul. Azt azonban, hogy a Világegyetem tágulásának történetét részletesen nyomon kövessük, csak az 1990-es évektől kezdve tették lehetővé korszerű távcsövek.

Ez a történet tartogatott néhány meglepetést. 1998-ban például a csillagászok felfedezték, hogy a tér tágulása körülbelül ötmilliárd éve gyorsulni kezdett, holott az anyag minden ismert formája vonzza egymást, ezért a tágulásnak lassulnia kellene. Azóta a fizikusok azon töprengenek, vajon ezt a furcsa kozmikus gyorsulást Einstein kozmológiai állandója okozza-e, vagyis az a láthatatlan, éterszerű sötét energia, amely a gravitációt vonzó helyett taszító kölcsönhatássá teszi. Az egyik csillagász csipkelődve jegyezte meg, hogy a Világegyetem olyannak tűnhet, mint Los Angeles, egyharmada anyag, kétharmada energia.

Nyilvánvaló, hogy ha a Világegyetem most tágul, akkor a múltban valószínűleg jobban össze volt nyomva. Ha a kozmikus történelmet – természetesen csak gondolatban – visszafelé játsszuk le, akkor azt tapasztaljuk, hogy egykor az összes anyag nagyon sűrűn összepréselődött, és nagyon forró volt, mivel az anyag felmelegszik és sugároz, amikor összenyomják. Ezt az ősi állapotot forró ősrobbanásnak nevezzük. Az 1990-es évek aranykora óta végzett csillagászati megfigyelések a Világegyetem korát, vagyis az ősrobbanás óta eltelt időt 13,8 milliárd évnek találták, plusz-mínusz 20 millió év.

A tudósok többet szerettek volna megtudni a Világegyetem születéséről, ezért az Európai Űrügynökség (ESA) 2009 májusában felbocsátott egy űrszondát, amely elvégezte az éjszakai égbolt nagyszabású, valaha végzett legrészletesebb feltérképezését. A vizsgálat célja az ősrobbanás után visszamaradt hősugárzás érdekes vibrálásának kimutatása volt. A táguló kozmoszban 13,8 milliárd éven át utazva a Világegyetem születése óta hozzánk érkező sugárzás ma hideg: 2,725 K, vagyis körülbelül –270 Celsius-fok hőmérsékletű. A sugárzás ezen a hőmérsékleten főként az elektromágneses spektrum mikrohullámú tartományába esik, ezért ezt a maradék hőt kozmikus mikrohullámú háttérsugárzásnak, vagy angol neve rövidítésével CMB-sugárzásnak nevezik.

Az ESA erőfeszítései az ősi eredetű hő megörökítésére 2013-ban érték el csúcspontjukat, amikor egy különös, pointillista festményre emlékeztető kép járta be a világsajtót. Ez a 2. ábrán látható kép a teljes égbolt több millió pixelből összeállított, rendkívül részletes képe, amely a tér különböző irányaiban a maradványsugárzás (CMB) hőmérsékletét ábrázolja. A kép pillanatfelvételt mutat arról, milyen volt a Világegyetem körülbelül 380 000 évvel az ősrobbanás után, amikor néhány ezer fokosra hűlt le. Akkor már elég hideg volt ahhoz, hogy szabaddá váljék az ősi sugárzás, amely azóta is akadálytalanul halad a kozmoszban.

2. ábra. A forró ősrobbanás utófénylése az égbolton, az Európai Űrügynökség Planck-műholdjának mérései alapján. A műholdat Max Planckról, a kvantumfizika úttörőjéről nevezték el. A szürke különböző árnyalataiként megjelenő foltok az ég különböző irányaiból érkező mikrohullámú sugárzás enyhe hőmérsékleti ingadozásait jelzik. Első pillantásra ezek az ingadozások véletlenszerűnek tűnnek, de alapos vizsgálatukkal kimutatták, hogy a térkép különböző régióit szabályos minták kapcsolják össze. E mintákat tanulmányozva a kozmológusok rekonstruálni tudják a Világegyetem tágulásának történetét, sőt még a jövőjét is megjósolhatják.

A kozmikus mikrohullámú háttérsugárzás égbolttérképe megerősíti, hogy az ősrobbanás maradványhője csaknem egyenletesen oszlik el az égbolton, bár nem teljesen tökéletesen. A képen látható foltok a hőmérséklet csekély ingadozásait jelentik, az apró, legfeljebb százezred fokos vibrálásokat. Ezek a csekély eltérések rendkívül fontosak, mert azoknak a magoknak a helyét jelzik, amelyek körül végül galaxisok alakultak ki. Ha a forró ősrobbanás mindenhol tökéletesen egyforma (homogén) lett volna, ma nem léteznének galaxisok.

Az ősi háttérsugárzásról készült pillanatfelvétel a kozmológiai horizontunkat jelöli: ennél nem láthatunk távolabbra. Kozmológiai elméletünk alapján azonban valamennyire következtethetünk a még korábbi korszakokban lezajlott folyamatokra. Ahogy a paleontológusok a kövületekből ismerik meg, milyen volt egykor a földi élet, a kozmológusok ezeket a fosszilis ingadozásokat összekapcsoló mintákat megfejtve tudják felderíteni azt, ami még annál is régebben történhetett, mint amikor a maradványsugárzás hőmérsékleti térképe rögzült az égen. Ezáltal a CMB megfigyelése jelentette pillanatfelvétel a kozmológia rosette-i kövévé válik, lehetővé téve, hogy a Világegyetem történetét még korábbra is nyomon kövessük, akár a születése utáni másodperc töredékéig.

Amit megtudtunk, roppant érdekes. Amint a 4. fejezetben látni fogjuk, a CMB-sugárzás hőmérsékleti ingadozásaiban kódolt minták azt jelzik, hogy a Világegyetem kezdetben gyorsan tágult, majd a tágulása lelassult, de újabban (mintegy ötmilliárd évvel ezelőtt) ismét gyorsulni kezdett. A lassulás a tér és az idő mélységeiben inkább kivételnek látszik, mintsem szabályszerűnek. Ez a Világegyetem véletlennek tűnő életbarát tulajdonságainak egyike, mivel csak egy lassuló Világegyetemben sűrűsödik össze az anyag, és tömörül galaxisokká. Ha nem következett volna be a múltban átmeneti kvázi-szünet a gyorsuló tágulásában, akkor nem lennének galaxisok, csillagok, és élet sem.

Valójában a Világegyetem tágulásának története az első pillanatoktól kezdve központi kérdés volt, amióta saját létezésünkről a modern kozmológia összefüggéseiben kezdtünk gondolkodni. Ez a pillanat az 1930-as évek elején érkezett el, amikor Lemaître figyelemre méltó vázlatot készített az egyik kis lila jegyzetfüzetében az általa „tétovázónak” nevezett Világegyetemről, amelynek tágulási története nagyon hasonlít a hetven évvel későbbi megfigyelésekből kirajzolódó hullámos útvonalra1 (lásd a melléklet 3. színes képén). Lemaître a Világegyetem lakhatóságát mérlegelve magáévá tette a tágulás hosszabb ideig tartó szünetelésének gondolatát. Tudta, hogy a közeli galaxisok első csillagászati megfigyelései a tágulás napjainkban megfigyelhető gyors ütemét jelezték. Amikor azonban a Világegyetem evolúcióját ugyanilyen sebességgel az időben visszafelé lejátszotta, azt találta, hogy a galaxisoknak alig egymilliárd évvel ezelőtt szorosan összezsúfolódva kellett lenniük. Ez persze lehetetlen, mert a Föld és a Nap sokkal idősebb ennél. A Világegyetem és Naprendszerünk története közötti nyilvánvaló ellentmondás feloldása érdekében egy nagyon lassú tágulással jellemzett köztes korszakot képzelt el, amelynek megjelenése időt ad a csillagok, a Föld és az élet kifejlődésére.

A Lemaître úttörő munkája óta eltelt évtizedekben a fizikusok számos újabb, hasonló „szerencsés véletlenbe” botlottak. Ha azonban a Világegyetem szinte bármely alapvető fizikai tulajdonságát, az atomok és molekulák viselkedésétől a kozmosz legnagyobb léptékű szerkezetéig, csak kissé megváltoztatnánk, akkor kiderülne, hogy a Világegyetem lakhatósága egy hajszálon múlik.

Tekintsük például a gravitációt, azt az erőt, amely a Világegyetem nagy léptékű szerkezetét formálja és irányítja. A gravitáció rendkívül gyenge; a Föld teljes tömegére van szükség ahhoz, hogy a földön maradjunk. Ha azonban a gravitáció erősebb lenne, a csillagok gyorsabban kiégnének, és fiatalabban halnának meg, így nem maradna idő a komplex élet kialakulására a sugárzásukkal felmelegített, körülöttük keringő bolygókon.

Vagy nézzük az ősrobbanás maradványsugárzása hőmérsékletének apró változásait, amelyek egyszázezredrész nagyságrendűek. Ha ezek az eltérések valamivel nagyobbak lettek volna – mondjuk tízezredrésznyiek –, akkor a galaktikus struktúrák magvai óriási fekete lyukakká nőttek volna a ma megfigyelhető, csillagokból álló, lakható galaxisok helyett. Ezzel szemben a megfigyeltnél kisebb – egymilliomodrésznyi vagy még kisebb – eltérések esetén egyáltalán nem jönnének létre galaxisok. A forró ősrobbanás éppen megfelelőre sikerült. Így vagy úgy, a Világegyetem rendkívül életbarát pályára került, aminek gyümölcse csak több milliárd évvel később vált nyilvánvalóvá. Miért?

Az ilyen szerencsés kozmikus véletlenekre számos más példa is említhető. Három térbeli dimenziós Világegyetemben élünk. Van valami különleges ebben a három dimenzióban? Van. Egyetlen térbeli dimenzió hozzáadása instabillá teszi az atomokat és a bolygópályákat. A Föld spirális pályán belezuhanna a Napba, ahelyett, hogy stabil pályáját követve keringene körülötte. Az öt vagy több térbeli dimenzióval rendelkező Világegyetemek még nagyobb problémákkal küzdenének. A csak két térdimenzióval rendelkező világok viszont nem biztos, hogy lehetővé tennék az összetett rendszerek megfelelő működését, ahogy a 3. ábra mutatja. A tér három dimenziója pontosan megfelelőnek tűnik ahhoz, hogy lehetséges legyen benne az élet.

3. ábra. Az életnek nehéz lenne kialakulnia és fenntartania magát egy olyan univerzumban, ahol a tér csak kétdimenziós. A táplálék megszerzése és a táplálkozás nyilvánvaló mechanizmusai nem működnének.

Sőt, mi több, a Világegyetem elképesztő életbarátsága a kémiai tulajdonságaira is kiterjed, amelyeket az elemi részecskék tulajdonságai és a közöttük ható erők határoznak meg. Például a neutronok egy kicsit nagyobb tömegűek, mint a protonok. A neutron és a proton tömegének aránya 1,0014. Ha ez fordítva lett volna, akkor nem sokkal az ősrobbanás után a Világegyetem összes protonja neutronná bomlott volna. Protonok nélkül nem lennének atommagok, így atomok és kémia sem.

Egy másik példa a szén keletkezése a csillagokban. Úgy tudjuk, a szén nélkülözhetetlen az élethez. A Világegyetem születésekor azonban nem volt szén. A szén a csillagok belsejében folyó magfúzió során képződik. Az 1950-es években Fred Hoyle brit kozmológus rámutatott, hogy a szén héliumból történő hatékony szintézise a csillagok belsejében az atommagokat összetartó erős magerő és az elektromágneses erő közötti kényes egyensúlyon múlik. Ha az erős magerő csak egy kicsivel erősebb vagy gyengébb lenne – akár csak néhány százalékkal –, akkor az atommagok kötési energiái megváltoznának, a szén szintézise sérülne, és nem alakulhatna ki a szénalapú élet. Hoyle ezt annyira furcsának érezte, hogy azt mondta, a Világegyetem „előre elrendezettnek” tűnik, mintha „egy szuperintelligens lény megbabrálta volna a fizikát, a kémiát és a biológiát”.1

Talán a legrejtélyesebb, az élet létrejöttét érintő finomhangoltság a sötét energia létezése. A sötét energia általunk mért energiasűrűsége rendkívül kicsi: 10-123-szor kisebb, mint amennyit sok fizikus természetesnek tartana. Mégis pontosan ez a kicsinység késztette a Világegyetemet körülbelül nyolcmilliárd évig „tétovázni”, mielőtt a sötét energia hatása annyira felerősödött, hogy felgyorsítsa a tágulást. Steven Weinberg már 1987-ben felhívta a figyelmet arra, hogy ha a sötét energia mennyisége csak egy kicsivel nagyobb lenne, mondjuk, a természetes érték 10-121-szerese, akkor a taszító hatása erősebb lett volna, és az ősrobbanás után hamarabb kezdődött volna, aminek következtében szintén bezáródott volna a galaxisok kialakulását lehetővé tevő kozmikus ablak.2

Röviden: ahogy Stephen az első beszélgetésünkben hangsúlyozta, úgy tűnik, mintha az univerzumot valahogy úgy tervezték volna, hogy kialakulhasson benne az élet. A neves író és elméleti fizikus, Paul Davies ebben az összefüggésben az univerzum Goldilocks-tényezőjéről ír: „Ahogyan Goldilocks és a három medve meséjében a zabkása pontosan megfelelő, úgy tűnik, hogy az univerzum is »éppen alkalmas« az életre, sok izgalmas szempontból.”3 És bár ez nem egészen azt jelenti, hogy a kozmosznak hemzsegnie kellene az élettől, a megfontolt finomhangoltságok, amelyek egyáltalán lakhatóvá teszik, semmiképpen sem a világ felszínes tulajdonságai. Ehelyett mélyen bele vannak írva a fizika törvényeinek matematikai formájába. A részecskék tömege, tulajdonságai, a kölcsönhatásaikat meghatározó erők, sőt a Világegyetem általános anyagi összetétele is – úgy tűnik, mindezek úgy vannak kialakítva, hogy támogassák az élet valamilyen formájának létrejöttét – azon matematikai összefüggések sajátos jellegét tükrözi, amelyek leírják azt, amit a fizikusok a természet törvényeinek neveznek. A tervezettség rejtélye tehát azt jelenti, hogy a fizika törvényei olyan finoman megtervezettnek tűnnek, hogy összességükben feltűnően elősegítik az élet kialakulását. Mintha lenne egy titkos terv, amely összeköti létezésünket a Világegyetem alapvető törvényeivel. Ez hihetetlennek tűnik. Pedig igaz! De vajon mi lehet ez a terv?

Nos, hangsúlyoznom kell, hogy ez egy rendkívül szokatlan rejtély az elméleti fizikusok számára. A fizikusok jellemzően a természet törvényeit használják egyik vagy másik jelenség leírására vagy egy kísérlet kimenetelének előrejelzésére. Emellett megkísérlik általánosítani a fennálló törvényeket, hogy azok a természeti jelenségek minél szélesebb körét írják le. A tervezettségnek ezek a kérdései azonban egészen más útra vezetnek. Arra késztetnek, hogy elgondolkodjunk a törvények mélyebb természetén, valamint azon, hol a mi helyünk a rendszerükben. A modern kozmológia azért borzongatóan izgalmas, mert olyan tudományos keretet ad, amelyben reményeink szerint tisztázhatjuk ezt a hatalmas rejtélyt. A kozmológia ugyanis a fizika egyetlen olyan területe, ahol mi magunk a megoldandó probléma szerves részei vagyunk.

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Szalkai Diána

Tördelte Kaposvári Franciska

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Barlow Semi Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License