Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023 © B. Czakó Andrea

1. András

2. Linett

3. András

4. Linett

5. András

6. Linett

7. András

8. Linett

9. András

10. Linett

11. András

12. Linett

13. András

14. Linett

15. András

16. Linett

17. Lilien

18. András

19. Linett

20. András

21. Linett

22. András

23. Linett

24. Betekintő

B. CZAKÓ ANDREA MŰVEI

A BORÍTÓT VARGA TAMÁS TERVEZTE

B. Czakó Andrea

HAJNALPÍR
ROMANTIKUS TÖRTÉNELMI REGÉNY

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-702-4 EPUB
ISBN 978-963-559-703-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023
© B. Czakó Andrea

borító © Varga Tamás, 2023

szerkesztette
dr. Bujtor László

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1. András

A föld fordult, a felkelő nap narancspirosra festette a székesfőváros kietlen utcáját. Aspermont Andrást és egy pékinast színezett hajnalpírba, miközben szokatlan ritmusú léptek koppantak a macskakövön.

- Jó reggelt, gróf úr! - kiáltott a pékinas mielőtt a sípjába fújt.

András megborzongott, megdöntötte kalapos fejét, és a kapualjakat leste. A fal tövében valaki sóhajtott, lábbelije finom hang kíséretében érintette az útburkolatot. Ez alatt a pékinas átadta az épület házmesterének az előfizetett zsemléket, majd füttyögve ugrált a következő megrendelőhöz. Egy pillanat múlva a lámpaoltás hangjelzése harsant fel a Városháza tornyáról. A gázlámpa-gyújtogató a semmiből bukkant elő, hajlott végű hosszú botjával elnyomta az utcai kandeláberek lángját, és néhány percre félhomályt bocsátott az utcára, hogy Andráson kívül senki más ne lehessen tanúja az elkövetkező pillanatoknak.

Tótágast álló városkép tükröződött a jégtükrös kőkockákon. András beszívta a csípős február végi levegőt, és a füst mellett megcsapta a posztókabátja alól kigőzölgő éjszakai szeretkezés aromája. A szeretőjével közös találkáknak fenntartott szállodaszobában macskamód mosakodott.

- Jó ez így, grófom? - kérdezte magától az arcpacskolástól kijózanodva mielőtt elhagyta a szobát, vagy mint máskor, ha szívének ütemét kevésbé pörgette fel az átszeretkezett éjszaka.

Nagyot lélegzett. A levegő különös zamattal dúsult, olyannal, ami a nagy változásokat előzi meg. A csendes városrész hamis illúziót keltett benne: egyedül él a világban, és képes megküzdeni a nehézségekkel. Nevét a magabiztosság szinonimájának tartották a társaságban. Mégsem volt mindig az. Kétszer már a kétségbeesés szélére sodródott. Tíz éve a nővére elvesztése, majd Szalgháry Ella megtévesztő szerelmi játéka bizonytalanította el. A nő, akit kedvesének hitt, 1861 őszén hozzáment Fejérváry Árminhoz. Csalódott Ellában, s rajta keresztül az összes hajadonban.

Halk sóhaj táncolt a légbe. Érezte a nő jelenlétét. Gyomra éhségét elnyomta a felerősödő kíváncsiság. Átgondolta az előtte álló napot. Délelőttre találkozót beszélt meg három barátjával a Pesti Vígadóban. Késő délután a Minna irodalmi szalon soron következő rendezvényét vezeti le. Tehát ráért. Ha valami felkeltette az érdeklődését, le se lehetett ütni addig, amíg meg nem fejtette és be nem telt vele. Úgy döntött, vár. Mert folyton várt arra a bizonyos szikrára. Lelke lángolt ugyan a nemzet és az irodalom iránti elhivatottságtól, de igazán csak a szerelem tüzére vágyott.

A szél felélénkült, orrába fújta a nő illatát. Gyorsan rágyújtott egy szivarra, azzal csillapította kezének remegését. Azt kívánta, hogy a nő gyönyörű legyen.

- Gyere elő, szépségem! - duruzsolta füstkarikákkal az arca körül. - Na, mi lesz? Látnom kell téged! Érzem, hogy különleges vagy!

A cipők szabálytalan ritmust kopogtak ismét. A második két pillanatnyi késéssel követte az elsőt. András észrevette, hogy a nő ki akarta a cselezni őt, ezért úgy tett, mintha az eredeti irányba folytatná az útját, holott egy lépést hátrált és megfordult.

Ekkor meglátta...

Először azt hitte, valamiféle szellem. Bár kevés fogalma volt arról, hogyan nézhet ki egy szellem, tekintettel arra, hogy eddig nem futott bele egybe sem. Nos, a lény, vagy valami hasonló, a járda felett látszott szállni világos, légies ruhájában. A tüneményről talán az elhalkult léptei, vagy a talaj színével megegyező lábbelije tehettek. Az is megeshetett, hogy a látvány átmenetileg megsüketítette Andrást. A nő haja úszott a teste után, lebegett mellette, felette, jobbra, balra, mindenhol, és hajnalszíne volt. Erre a hasonlatra András megrázta a fejét. Ugyan! A hajnal nevezhető esetleg pírba hajlónak, de semmi esetre sem szőkének! És aki lebeg, annak miként kopog a cipője?

A hirtelen rátörő vágy a gyomrába pöndörödött, éppúgy ahogy a nő göndör haja kígyózott a levegőben. Légzését megakasztotta a nő szépsége, csakhogy a tündéri arcból kegyetlen tekintet pásztázta az övét. Hátrahőkölt a feléje áramló haragtól, és a saját vágyától. Egyiket se tudta mire vélni, ellenben ösztönösen előrébb lépett, mert ugye előre tartott volna, ha az imént nem lépett volna vissza. Tehát határozottan előre haladt, miközben a „szellemhölgy” elsuhant mellette, s lábbelijének ritmusa felgyorsult. Már szinte úgy rohant az utca túloldala felé, mint aki menekül.

András oldalra fordult és nem vette észre időben a nyavalyás lámpaoszlopot, s azon lendületében fél vállal és fél arccal belecsapódott. Csúnyán káromkodott, természetesen olaszul. Káromkodni a másik anyanyelvén szokott, vagyis az apanyelvén. A nyelv dallamossága miatt olaszul hangzatosabbak a csúf szavak. Születésekor két személyiséget kapott, gyakorta hitte magát tudathasadtnak. Ha magyarul beszélt, a nyelv unikuma határozta meg a viselkedését és a gondolkodását. A talján vére szenvedélyről árulkodott. Olasz szemével jobban meglátta a szépet a nőkben és a művészeti alkotásokban. A magyarral az igényeset kutatta.

Sajgó állkapcsát és fülét dörzsölve megállapította: a nő félt valamitől.

- No, most hol van a híres magabiztosságod? - kérdezte magától, ugyanis Ella óta először fordult elő vele, hogy egy hölgy megidézte a régi érzést, és kizökkentette a nyugalmából.

*

Kiürítette tudatából az elmúlt perceket, és igyekezett a napi feladatokra összpontosítani. Hazamegy, megfürdik, átöltözik, alaposan megreggelizik, aztán elkocsizik az új Vigadóba.

Pontról-pontra betartotta a tervét mindaddig, amíg a Lánchíd pesti oldalán megakadt a forgalom. Félórája vesztegeltek. Ennyi idő alatt gyalog már rég célba ért volna. Kihajolt az ablakon. A hintósor vége és eleje elmosódott a távolban. Kitárta az ajtót és kiszállt. Azt hitte, mostanra mások is megsokallták a várakozást, és vele együtt megnézik, mit tehetnének az akadály feloldásáért. Buzgalmában nem talált társra, mint már annyiszor, de a következő pillanatban megállapította, hogy a közbeavatkozására nem is volt szükség. Az építkezés törmelékében megsérült egy konflis. Esetlenül hevert az úton, mint az újszülött csikó, amikor először próbál lábra állni, de az egyik lába minduntalan megremeg. A kocsi elé befogott ló hátsó lábai is megroggyantak az erőlködéstől. Négy rakodómunkás tartotta az utasteret, egy pedig a szekértengelyre erősítette a leesett kereket. Sikerrel jártak, a ló rántott egyet a szerkezeten, és mozdulatával a híd közepéig álló hintósor mozgásba lendült.

András készen állt visszaülni a fülkébe, azonban valaki megelőzte. Elképedve ugrott az arcátlan besurranó után, aki a másik oldali ajtón készült kiugrani.

- Várjon! Mit képzel? - szólt az illetőre, miközben elkapta a betolakodó csuklóját. A jármű megindult alattuk. Friss lótrágyaszag szállt be az utastérbe. A bűzt elnyomta az illetéktelen behatoló csodás illata, mivel egy hölgyemény ült be mellé, illetve akart áthaladni fülkéjén keresztül, mint valamiféle hídon, a túlsó oldalra.

András a szokatlan cselekedettől lázba jött. A nő fejéről habozás nélkül húzta le a szürke köpeny kapucniját, amivel a hajnalban látott szellemkisasszonyt fedte fel. Arculcsapásként érte a nő bája. Kapkodta a levegőt, nehezen szólalt meg:

- Maga!

Válaszreakciónak mindössze csúfondáros nézést kapott.

- Mi az ördögöt művel, kisasszony? Követ engem? - habogta.

A nő lenézően végigmérte, majd a kilátást vette szemügyre, mint aki máris távozásra készül.

- Meg se próbálja, tündérkém! Addig itt marad, amíg magyarázattal nem szolgál! - szólt rá András.

A nő felemelte az állát. Úgy nézett rá, mintha a világ összes bajáért Andrást hibáztatná. A haja szorosan befonva koronát formált a feje tetején. A színe szürkébbnek hatott, mint reggel. Az a fajta haj, aminek a töve barna és onnan egyre világosodik a fehér hajvégekig. Hogyan képes kordában tartani és rendbe szedni azt a hatalmas, dús és erősen hullámos hajtömeget? Egyáltalán hogyan lehet összetömöríteni kétsornyi és kétujjnyi vastagságúra? Bizonyára a szobalánya küzdött vele. Mert ugyebár egy magára valamit is adó nemesember eléggé kiszolgáltatott a megjelenés tekintetében. Szépsége, mutatóssága erősen függ az őt szolgálóktól. Csinos csokor a nyakkendőn, makulátlan mente, takaros kebelbarát, patyolat szoknya, vasalt nadrág, fazonra nyírt pajesz, szakáll, csigákba tekert hajköltemény, mind-mind szobalányok és komornyikok érdeme.

Szemével bejárta a hölgy alakját. Az apjától örökölt vére felpezsdült a látott idomoktól. Magyar énje megjegyezte:

- Kiváló szép-személy! - Kinek ruhája első osztályú kézimunkával magas minőségű kelméből készült, alakra igazított, a színe előnyös viselőjének bőr-, szem- és hajárnyalatához. A magyaros szabás és a rávarrt minta különleges ízlésről tanúskodott.

Figyelme elért a nő térdére fektetett két kesztyűs kezéig. Ekkor András megbizonyosodott arról, hogy a férfiak életösztöne éppen annyira fejlett, mint az a nevezetes női megérzés. A kis hölgy jobbjával egy tőr markolatát fogta át, a ballal annak hüvelyét ellen tartotta, kirántásra készen.

András szája kiszáradt. A félelem ugyan nem legyintette meg, de elméjén átfutott, hogy meglehet, őrülttel akadt dolga, és ez mélyen érintheti a testi épségét.

- Azt ellenem akarja használni, kis hajnali pillangóm? - mutatott a csillogó pengére.

A kisasszony kérdőn vonta fel a szemöldökét.

- Kegyed néma? - kérdezte gyanakodva András.

Megértés villant az amazon arcán, szeme nagyra nyílt, és igenlő válasz gyanánt elmosolyodott. Legalábbis András mindezeket helyeslésnek vélte.

- Ezért hord tőrt fényes nappal? Önvédelemből?

Semmi válasz.

- Hölgyem! Bólintani csak tud?

Azonban alkalmi útitársa bólintás helyett az ajtó felé bökött az állával. A hintó megállt. A Vigadó elé értek. András alig ocsúdott, a kocsi ajtaja kicsapódott, szokatlan partnere kiugrott mellőle, és már ott sem volt.

- Kérem, várjon! Nem szolgált magyarázattal… - szólt a nő után.

De hogyan is tette volna, ha néma? Tapogatta a zsebeit, pillanatnyilag nem lapult bennük se papír, se ceruza. Kiszállt a kocsiból. Késztetést érzett, hogy a nő után rohanjon, aki visszafelé sietett. Bizonyára túlhaladtak az úticélján. Összeszűkült szemmel figyelte. Minden harmóniát nélkülözőnek találta a járását, és mintha kiürült volna a Duna-part, olyan tisztán hallotta a léptek neszét: az egyik késett két szempillantásnyit. Kipp, szünet, szünet, kopp, szünet, kipp.

Mélyre szívta a levegőt, rámeredt a macskakőre, összesítette benyomásait: a legkáprázatosabb nő, akivel valaha találkozott, néma és sánta, ugyanakkor vakmerően bátor, és meglehet, bolond is.

2. Linett

Felugrok a járdára, ösztönösen hátrálok, ahogyan anyám féltő karja húzott hátra, de az apámé soha. Hallom anyám énekét:

- Ahogy hangod zendül, lábad perdül, szíved rezdül, úgy pörget az élet.

Suhancok csapnak a lovak közé, fiatal kocsisok mérik össze gyorsaságukat. A kerekek fülsértő dübörgéssel gurulnak a máskor csendes utcán. Szoknyám szegélyét súrolja a jobb oldali konflis széle. Anyám szól megint:

- Ügyelj a sorrendre: a szavad, a lépted, a szíved, a sorsod! Figyelj oda, mit szólsz és hogyan; meghatározza, mibe ártod magad! Nézd, hová lépsz, nem mindegy hová jutsz, fájdalomba vagy boldogságba! Vigyázz, szívedből kit és miként szeretsz, hogy szeretetet kapj, s ne annak hiányát szenvedd! A boldogtalansághoz elég egyetlen rossz döntés!

A hang jön és elszáll, ahogy anyám a semmibe foszlott. A lakhelyemül szolgáló kastélyt a születésem előtt vásárolta apám. A borostyán zöldre szőtte oromzatát. Látom benne apám szánakozó tekintetét. Az örökségem része, kizárólag az enyém, nem osztozom rajta senkivel. Általa a szüleim tragédiája telepszik rám, de elviselem.

Reggel már jártam idehaza. Hajnalban a Piktor-házban alig húsz perc alatt elzsibbadt a lábam, megmerevedett a nyakam. Otthagytam a portréfestőt, elegem lett Michele piszmogásából. Önkényesen döntöttem a dekadens beállításról, amit meg kívánok örökíttetni. Mosakodás után meglátogattam a Nemzeti Múzeum könyvtárában a gyámomat, Gábor bácsit. Egy órát őrködtem a szabadnapos segédőr, Barna Ferdinánd helyett. Természetesen titokban, hiszen női mivoltom miatt csupán vendégeskedhetek a könyvek tárában. Az ország néhány közkönyvtára ugyan már fogad nő olvasókat, de a nemzetiben még nincsenek kialakítva szalonszerű olvasótermek a számunkra válogatott olvasmányokkal. Félő, hogy a gyűjtemény merész tartalma megijesztené ártatlan és finom lelkünket. A könyvtár a férfiak előtt is mindössze egy éve nyílt meg, mivel a gyűjtemény feldolgozottsága részleges.

A Lánchídnál jártam, amikor észrevettem, hogy valaki követ. Hirtelen ötlettől vezérelve betértem a Fém és egyéb tárgyak üzletébe. Zavaromban vásároltam egy kagylóberakásos tőrt. Nagyobb volt, mint a pénzes erszényem, ezért a markomba rejtettem, a prém nélküli bunda ujja alá.

A száz év alatt fényesre kopott kilincsen megcsúszik a kezem. Az ajtót visszalöki a súlya, tenyeremmel fékezem. Orromat megcsapja az idő besűrűsödött szaga, az ódon tér begyűjtött emlékei édeskés zamattal vonták be a falakat. Ujjamat végighúzom a meszelt előtér sík felületén, körmöm alá tömörül a fehér por. Gyermeki piszmogással piszkálom a parányi darabkákat. Erős körmökkel kapaszkodok az öntörvényűségembe.

Az épület fogadótermében Károly lesegíti a szürke bundát rólam. Aggódik értem. A szüleim halála után máshová szegődött, de amint visszaköltöztem a családi házba, felmondott régi helyén, és a komornával, Grétivel együtt a szolgálatomba álltak. A szüleim helyett gondoskodnak rólam.

- Hajnalban megint kint állt - közli az öreg komornyik.

- Igen. Láttam. Ne aggódjon! Ha az életemre akarna törni, már rég megtette volna - nyugtatom és vele együtt magamat.

- Igaza van, Linett kisasszony! Mégsem normális, hogy majd’ minden éjjel az ablaka alatt lebzsel. Ez beteges.

Mit válaszolhatnék, ha magam sem tudom a választ?

Az emeleti szobákba két lépcsősor vezet. A hálómtól távolabbihoz sietek. A másikra tíz éve nem tettem a lábamat. Rá se néztem, és most sem teszem, pedig a két lépcsősor a tér szimmetriáját adja, tükörképei egymásnak. Úgy élek, mintha nem látnám a belső tér bal felét. Vállamat hátrahúzva lendületesen haladok át a kritikus helyszínen, mintha valami tetőszélen járnék. Elég egy fuvallat és a mélybe zuhanok. Ahányszor fel- és le jövök a vészterhes grádicson, annyiszor lavírozok emlékeim peremén, elég egyetlen lökés és eltörök. Élet és halál találkájának keskeny sávja a mezsgyém. Olykor belefáradok a gondjaim cipelésébe. Ha az időjárás derűsebbé válik, a sorsom könnyebbnek tűnik, a többi hajadonhoz hasonlóan egészen szabályosak a napjaim.

Komornám körülzsong, övemet oldja, amibe útközben beakasztottam a tőrt. A fésülködőasztalra helyezem. A követőmet juttatja eszembe, és Aspermont Andrást. A szép gróf nem jött rá, melyik épületből léptem ki. Egy hajadon, aki hajnalban hagyja el a Piktor-házat! Botrányos! Hogy megdöbbent volna! Legalább annyira, amennyire meglepődött, amikor beültem a hintójába. Csak úgy fújtatott!

Miután távoztam a könyvtárból, egy szürke öltönyös férfi tűnt fel az utca sarkán, és a nyomomba szegődött. Hamar kiszúrtam Aspermont hintóját. Éltem a lehetőséggel, hogy összezavarjam a jóképű grófot, akiről az összes nő fecseg és mind a karjai közé vágyik. Ám én még álmodni sem álmodhatok róla. Ahogy egyetlen férfiról sem…

Gréti kibontja a ruhámat, szemben a tükör megmutatja ártatlan testemet. A csípőm jobbra domborodik, a bal combom rövidebb, de a tükör csal, tökéletesnek mutat. A valóság is nagy csaló, hiányosnak hazudik engem. Csak a lépteim ritmusa igaz. A gaz áruló! A testem telt és szép, de csupán a magamé, hiszen sorspecsétem a magány. Úgy nyolc lehettem, amikor először hallottam, mit beszélnek rólam az emberek. Apám kedvelte az összejöveteleket. Egy nyári délutánon az ismerősök gyermekeivel bújócskáztam. Puszpángbokor mögé húzódtam, vártam, hogy rám találjanak, de készakarva elfelejtkeztek rólam. A puszpáng túloldalán két nő azt fecsegte éppen, hogy apám igyekezzen vagyont szerezni, különben esélytelen férjhez adnia engem. A kis csetlő-botló, így neveztek. Akkor értettem meg, hogy apám miért restelkedett miattam a barátai előtt. A gyerekek, később a felnőttek gyakran összesúgtak a hátam mögött. Sánta, béna, csúf lábú és hasonló kifejezésekkel illettek. Tíz éves voltam, amikor a szüleim furcsa javaslattal álltak elő: találjam ki, miként élem le társ és család nélkül az életemet. Aztán egy nap minden rosszabbra fordult.

- Ma este itthon maradok - közlöm Grétivel, aki illatos fürdőt készít, és könnyű vacsorát rendel a szakácsnőtől.

Korán ágyba bújok, könyveket halmozok a takaróra, a társaságukban töltöm az éjszakát. Olvasás közben bárki lehetek. Éjfélkor rám ereszkedik a bágyadtság, elalszom, és remélem, hogy elkerül az álom.

Hajnalban ébredek. A gyertya leégett, a drapéria nyújtott alakként hajol fölém. A belsőmben mintha ínat vagdalna egy apró fűrész. Kiszállok az ágyból és hinni akarom, hogy ha kinézek az ablakon, üres lesz az utca. Közel húzódok a sötétítőhöz. Kóbor konflis csattog el valami lumppal a fülkéjében. A hold lámpása alatt az éjszakai fagytól zúzmarás a kockakő. Egyfogatú lőcsös szekérrel érkezik a tejárus a kapualjba. A szakácsnő kiméreti a friss tejet a széles talpú, de annál keskenyebb szájú fasajtárból a tejesüvegekbe. Kizárólag főzéshez használjuk. A fővárosi tehéntej a pincékbe borjúkorban levitt tehenektől származik. Ezek az állatok életük végéig sötétségben tengődnek. Örök rabok! Nem tudok inni a tejükből.

Elmegy a tejes, a szakácsnő kulcsra zárja a kaput.

A renyhe forgalom miatt remélem, hogy nem áll a szokásos helyén. Az árnyékát veszem észre először, a teste egybeolvad a lámpaoszloppal, de a talajon a hold elválasztja tőle, hogy nekem megmutassa. Megint itt van. Végtagjaim elnehezülnek, a gyötrelem fecskendezi bele a súlyt. Félórán át várom, hátha elmegy. Nem értem, miként képes órákon át figyelni a kastélyt? Dühít és arra sarkall, hogy éjjelente elhagyjam a házat, hadd legyen olyan napom, amikor nem arra ébredek, hogy odalent áll és vár. Rám vár, az alkalomra, hogy végezzen velem. Vagy ki tudja, mit tervez és miért áll ott? Nem tudom, mi a célja. Félelemben akar tartani, vagy őrködik, vagy valakinek a megbízásából toporog?

A vonásait nem látom. Egyedül a testének arányairól ismerhetném fel, de még arról sem, mert a hajnali derengés megnyújtja az alakját. S mire kivilágosodik, úgy tűnik el, mint egy árnyéktócsa, amit a reggeli fény felszippantott. Azt sem állíthatom, hogy aki ma a könyvtártól követett, azonos a lámpaoszlopot támasztó alakkal.

A félelem életem kelléke, akár a fűzőm, megszoktam, mint szükséges rosszat. Megtanultam együtt élni vele, ahogy a bűntudattal és az állandó testi-lelki fájdalmakkal.

Mi van, ha mégis ismerem, csak nem azonosítom az árnyalakkal? És ha már a bizalmamba férkőzött? Visszavánszorgok az ágyba. A tehetetlenség érzése egy órányi álomba menekít a valóságból.

Ébredéskor derűsebben látom a világot. Mielőtt elindulok Pestre, ahová találkozót beszéltem meg a barátnőmmel, átfutom a titokban megszerzett tiltott könyvek listáját, és a római indexen szereplő írói neveket, hogy holnapra megírjam a leadandó listát az újabb megrendeléshez.

*

Másfél óra múlva Gréti és Annus szobalányok segítségével elkészülök. A február végi hidegben kocsival megyek a biedermeier festészet magyar képviselőjének kiállítására a Képzőművészeti Társulat hivatalos épületének nagytermében. Barabás Miklós alkotásai várják a látogatókat tavasz végéig.

3. András

András szerint csalogány szellem költözött az emberekbe, a változás közeledtét csivitelték. Új élet felragyogását dalolta a cseléd a piacon, a deák az oskolában, a mészáros a húspultnál, a nő a kalaposnál. Politizált a cipőpucoló fiú az utcán, és a kolduló árva. A férfiak minden szintéren.

Terjedt a változásvárás-kór nemtől és hovatartozástól függetlenül.

Andrásból a politika kifejezés ellenállást váltott ki. Összemosódott az elfojtott dühhel. Nézete szerint a politika lehetőség a jobbításra, sokan mégis rombolásra használták. Okát abban látta, hogy a feltörekvés és az érző értelem nem mindig járt együtt.

Összefont karral támasztotta az egyik csavart oszlopot, amikor Lónyay Menyhért megérkezett a Vigadóba. A deres hajú és szakállú, de sötét bajszú politikus meglobogtatta a Negyvenkilenc című lap márciusi számát. Hasábjain Kossuth tiltakozásával a kiegyezés ellen. Egyidejűleg az asztalra lökte a szerbek új liberális lapját, a Zastavát.

András sejtette, mi okozta koros barátja heves belépőjét. Lónyay jól tudta, milyen kapcsolatok szükségesek egy emigrált levelének megjelenéséhez egy nemzeti lapban. Biztosan zempléni rokona segítette Kossuthot megint. A harmincas években Lónyay Gábor vezette be a közéletbe az ifjú politikust. Híven támogatta akkor, és úgy tűnik, azóta is. Menyhért Széchenyi mellett állt.

- Soha nem adja fel? – kérdezte felpaprikázva Lónyay. Megvetette Kossuthot, amiért előbb felbujtotta a népet, aztán a leigázott hazából leborotvált arccal, új személyazonossággal szökött a törökhöz. - Kintről vezényel, mert félti a bőrét.

András éppen az állát dörzsölgette, a legtöbb férfival ellentétben, ő nem növesztett Kossuth-szakállt. A szabadság és a lázadás jelképéttől Kossuth önként vált meg, így már rajta kívül mindenki más viselhette.

- Ne paprikázd magadat! – csitította András a barátját. Óvatosan folytatta, mert Lónyay esze úgy vágott, mint a beretva, és mindenkin átlátott. András tiszteletteljes bizalmatlansággal viseltetett felé, míg Lónyay azért becsülte őt, mert őszinte volt hozzá. - Kossuth az utolsó pillanatig fel fogja bolygatni a kedélyeket, hiszen vérbeli politikus. Inkább örülj a kinevezésednek!

András néha eltöprengett azon, hogy a magyar nép sokkal erősebben generálja magának a bajt belső ellentétekkel, mint amit a kívülről érkező csapások mérnek rá. Teljes szívvel támogatta az osztrákokkal baráti, a magyarságnak kedvező egyezséget, ugyanakkor a talján vérével meglátta a magyar viselkedés hibáit. Az ősökre, hunokra, szittyákra büszke nép az évszázadok viharában elvesztette az összefogás képességét, mintha a nyugati kereszténység emlékezetkihagyást bocsátott volna a jelenkori magyarokra, és örökségül csak a dölyf maradt. Pedig a leendő kilátások biztatóak voltak, egységben előrébb juthatna a nemzet. Hosszú kivárás után alig egy hete létrejött Andrássy Gyula gróf kormánya.

- Szeretnék hinni és bízni az új kormányban, de ha a csizma egyszer feltörte a sarkadat, másodszor félve lépsz bele! - utalt Menyhért a korábban betöltött a pénzügyminiszteri tanácsos és az államtitkári posztjára. - De igazad van, Aspermont! Mi, Deák-pártiak, mégiscsak többségben vagyunk, ami bizodalomra ad okot.

- Nekem mindössze az üzletre gyakorolt hatása számít ennek nagy kiegyezésnek - jegyezte meg Wiczmándy foghegyről, mivel gőzgépekbe fektette tőkéjét. A múlt évben a székesfővárosban létesült négy gőzmalomból egyet Péter birtokolt.

Apró termetű barátjuk, Gyulai Pál ölében egy tucat könyvvel érkezett. Pált ez év januárjától a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagjaként tisztelték. Részvéttel fogadták. Szeretett feleségét a múlt év őszén ragadta el az epekór. Pál a munkába ölte fájdalmát.

- Tessék, elkészültem Vörösmarty életrajzával. Elvárom tőletek, hogy támogassátok a Ráth Kiadót és engem.

Gyulainak szokása volt hamar a lényegre térni, de leginkább vitába keveredni. Pedig amolyan ráérős és összpontosító fajta volt, akár a költői munkássága. A néhai költőóriással valamiféle elcsúszott rokonságban állt, de nem vált híressé a Petőfire jellemző termékenységről. Éppen ellenkezőleg.

- Nekem adhatsz két példányt. Az anyám és a feleségem értékelni fogja. Szeretik, ami kikerül a kezed alól - kérte Wiczmándy.

- Azért az eszemnek több köze van hozzá.

- Meghiszem azt! De a ceruzád az eszedhez hasonlóan éles! Kérek a Minna-szalon számára hármat - jelezte András. Fizetett, majd megkérdezte Gyulaitól: - Hol tart az Olcsó könyvtár terved?

- Ah, még sehol. Egyelőre hozzájárulást kell szereznem Madách örököseitől, a Kisfaludiaktól és Jókaitól. Arany János támogatását kezdettől élvezem, önként ajánlotta filléres megjelenésre a Toldi trilógiát.

- Szép Aranytól, hogy nem feledte, honnan származik - jegyezte meg Menyhért. - Remélem, sok író csatlakozik a kezdeményezésedhez! Hasznos lenne, ha minél többen hozzáférhetnének a minőségi művekhez a sekélyes irodalom helyett. Növelné a szellemi- és életszínvonalat. Nem beszélve arról, hogy megboldogult barátom emlékezetét támogatnánk, ha széles körben terjeszthetnénk Madách műveit. Említettem már? Andrássy gróffal és Madáchcsal kollégiumi társak voltunk. Szegény Imre szerelmes volt a húgomba, Etelkába, ki szép versekre ihlette. Jó viszonyt ápolok a családdal, megemlítem az ügyedet.

Gyulai hálásan fogadta.

A pincér illatos kávét szervírozott eléjük, már a gőzétől felélénkültek.

- Mindenesetre szívesen segédkezem a terjesztésükben, ha eljön az ideje - ajánlotta András.

Barátai ismerték céljait, évek óta könyvárudát szeretett volna nyitni és új nyomdát létesíteni.

Bő egy órán át taglalták a soron következő politikai, gazdasági és társadalmi kérdéseket, és amikor elégedetlenkedéseik felsorolásával újfent nem jutottak előrébb, kezet fogtak, és mindenki ment a dolgára.

*

Másnap Péter meghívta Andrást ebédre a Wiczmándy-palotába.

Péter nem sokkal András érkezése előtt tért haza a soroksári gőzmalomból, amivel az új pénzarisztokrácia jeles tagjává avanzsált. Gazdagsága sokaknak szemet szúrt. Giccsesnek találták a klasszicista épület neobarokk berendezését, ugyanakkor mohón vágytak helyet cserélni vele. Wiczmándy számító logikája és matematikus agya előre kalkulált, és birtokolta azt a vitorlát, amely képes befogni a holnap sikerének szelét. Ha munkáról volt szó, Péter Lónyayhoz hasonlított gondolkodásban és a száraz tényadatokra támaszkodó érvelésben. Magánemberként mindketten gyönyörű nőket szolgáltak. András rájuk támaszkodott józansága megtartásáért, mivel az utóbbi években gyakran kirúgott a hámból.

Péter ésszel nősült, asszonyát a szépek közül választotta, de elvárta a pallérozott elmét a bájos arcocska mögött és a csinos keblek alatt az érző, értelmes szívet. Meg aztán fontosnak tartotta az ara hozományával gyarapítani a leendő család javait.

Az épületbe betérőket a friss házakra jellemző festékszag fogadta, annak ellenére, hogy a házaspár első gyermeke már e falak között született. A kis Vilmos a múlt hónapban töltötte be a hatodik életévét. Az ifiúr a lépcsőházban várta az apját. Amint meglátta, apró lábaival vakmerő gyorsasággal szelte a lépcsőfokokat. Az utolsó kanyarnál a kovácsoltvas korlát ornamentikáján felkapaszkodott, majd a maradék szakaszon belecsúszott az apja ölébe.

András elfogódott. A bensőséges jelenet a saját apjával közös, valaha kedves emlékeket ébresztett, melyek már erősen megkoptak. Kapcsolatukból elpárolgott a meghittség és a megértés. András helytelenítette az apja döntését Déliával kapcsolatban. Nővére halála óta ezért sem tette be a lábát a talján területen fekvő otthonukba.

Hatvany Lilien kellemmel sietett eléjük a konyha felőli folyosóról. Wiczmándy asszony rokonságban állt a Hatvany-Deutsch bárókkal, a tetemes vagyonnal rendelkező gyáros és közgazdász famíliával. Gyakorta látogatott el hozzájuk a székesfővárosban tanuló unokaöcs, a zseniális eszű Hatvany-Deutsch Sándor, aki koravén terveivel unokasógora példáján felbuzdulva debreceni és miskolci gőzmalmok létrehozását tervezte, helyben pedig egy sörgyár alapítását. Mindössze tizenöt éves fejjel! Péternek hitet adott Sándor buzgalma, talán a saját fiának is jó példát mutat, ha a neje rokona felé már sikerült.

- András! Örülök, hogy csatlakozik hozzánk. Érzi? - szimatolt a levegőbe az asszony. – Az egyik kedvencét készítjük a konyhán.

- Lilien! Egyetlen alkalmat sem hagynék ki, ha lehetőség adódik társaságukat élveznem. Hm! A szalonnás rakott hús ebben a házban készül a legízletesebben az egész földkerekségen. Nem beszélve az isteni sajtmártásról! - áradozott András és összehúzott ujjait megcsókolta.

- Ugyan! - legyintett zavartan az asszony. - Mindig elfelejtem, mennyivel finomabb a modora a Péterénél. A vérükbe vegyült külhoni vér különbözősége teheti. Észak és dél, germán és talján, fagy és tűz.

- Drága nejem! Netán kevesli a bókjaimat? - háborodott fel Péter.

Lilien csodálkozón mérte végig férjét.

- Nahát, édes uram! Ismeri a bók fogalmát? - ámult az asszony. - András! - fordult Aspermonthoz. - Kérem, oktassa Pétert! Adjon neki leckéket széptevésből! Az önbizalmam szétfoszlik mellette. Fizetségül hetente kétszer a kedvenceit készíttetem ebédre. Mit szól az ajánlatomhoz?

- Szívesen mondanék igent, ha alig ismerném a barátomat, s nem tudnám, mennyire kevéssé hathatok rá. - András magában átkozódott, hiszen a nők állandóan ilyen és olyan ajánlatokkal ostromolták. Várta az alkalmat, amikor ő tehet kedvére való ajánlatot egy arra érdemes hölgynek.

- Elkeserítő. Képzelje a helyembe magát! - sopánkodott Lilien. - Kilátástalan a jövőm, pedig a dicséret szebben ékesíti a nőt, mint a legszebb gyémánt. Nincs hatásosabb szépítőszer, ha a nő értékét elismerik, és szépségét magasztalják.

- Így igaz - helyeselt Péter. - Nos, szerelmem! A gyémántokat, amelyekkel elhalmozom, túlragyogja.

Lilien az ebédlő felé tartó sétája közben megtorpant.

- Ó, köszönöm! Kérem, András jöjjön gyakrabban! Jelenléte jótékonyan hat férjuramra.

Péter tiltakozásra emelte kezét.

- Ne túlozzon kedvesem! Az iménti elismerést ossza be a jövőben, egyhamar nem fog hasonló kicsúszni a számon.

Lilien rácsapott férje alkarjára, még a húsába is belecsípett.

- Szívtelen ember! Ha nem a családjáért élne, azt hinném, nem szeret.

Wiczmándy arca elfelhősödött, megragadta neje derekát és a füléhez hajolt:

- Ne feledkezzen meg a hálószobánk meghitt titkairól, kedvesem!

A barátai civódásától Andrást elfogta a vágy, hogy hasonlóban részesüljön egy különleges lánnyal. Mire váratlanul a hajnalban látott, majd a hintóba beosont nő rémlett fel előtte, aki néma, sánta és tőrt hord magánál. Mi tagadás, egy hozzá hasonló telt idomú szépséggel el tudná képzelni a házaséletet.

Körülülték a hosszú ebédlőasztalt. A szolgálók a kandalló felé eső végét terítették meg. A dada csatlakozott hozzájuk a három és fél éves Adélével. A legkisebb Wiczmándy bájos arcát számtalan rugószerű szőke lokni keretezte. A háromfogásos ebéd elfogyasztása közben viccelődésük tovább folyt, azonban a desszertnél Péter komolyan szólt.

- Okkal csaltalak magunkhoz.

- Nocsak, mintha a történelem ismételné önmagát. Legutóbb is kiderült, hogy szívesen vennél egy Hölgyszalonban megjelenő hirdetést a gőzmalmodról. Kíváncsian várom, ezúttal miben állhatok rendelkezésedre, mivel a széptevésre hiába tanítanálak - csipkelődött András.

- Utazást tervezünk a nyárra. Szeretnénk, ha velünk tartanál - jött elő a farbával Péter.

- Megtisztelsz, barátom.

Péter nyugtalanul mocorgott az íves vonalú, nyújtott támlájú Louis Philippe széken, ezért pontosított:

- A csizmába.

Az asztalnál Adélét és Vilmost kivéve mindannyian tisztában voltak vele, hogy Aspermont évek óta képtelen visszatérni Tivoliba, ahonnan tíz évvel korábban fejvesztve menekült.

András letette a villát és a kést, komótosan megtörölte a száját. Nem válaszolt, mivel csupán félbevágott betűk forgolódtak a nyelve körül. Péter megérezte.

- Ne haragudj! Liliennel mindössze arra gondoltunk, kellemesebb lenne egy barátunkkal utazni. Jól ismered Olaszországot. Szeretnénk, ha az idegenvezetőnk lennél! De ha korainak találod a visszatérést, és felborzolná az emlékeidet, felfogadunk valakit, aki irányít majd bennünket.

András fahéjszínű arcában az élénk kék szemek résnyire szűkültek. A zsúrkocsin csörömpölve távoztak a mosatlan edények a konyhára. Péter vörösbort töltetett a poharakba, illata mulatós éjjeleket idézett.

- Jobban megleptél, mintha jeges vízzel öntöttél volna nyakon. Kaphatok gondolkodási időt? - kérdezte András.

- Hogyne! Ha indulásunk napján mondasz igent, nekünk akkor is megfelel.

- Aligha örülne a szerződtetett fél a hirtelen visszamondásnak.

- Egyezzünk meg! Június elsejéig várunk a válaszodra - javasolta Péter.

- Nagylelkű vagy. Kaptam két és fél hónapot - összegezte András. - Lilien felállt az asztaltól, a férfiak követték. - Van programotok ma délutánra? Velem tartanátok a Képzőművészeti Társulat időszerű kiállítására? Nektek köszönhetően vizuális élményre vágyom, hogy lehiggadjak.

Útban a kiállításra András képzeletben a holnapba szárnyalt. Róma? - Miért is ne? Lehet, hogy éppen ott talál rá az igaz szerelem.

4. Linett

A Társulat épületében a neorokokó jegyek tetszetősen változtatják meg a falak szokásos tagolását. Dús, ritmusos mintázatú selyemtapéták és drapériák keretezik az ajtókat, ablakokat. Szertelen keleties kárpitminták tobzódnak az ülőalkalmatosságokon és a paravánokon. A félhomályos hangulatú szobák után a nagy alapterületű kiállítóterembe áramló fénytől pislogni kényszerülök. Alig ismerem fel az egyik festményen merengő és magában dúdolgató barátnőmet. Teleki Kornélia ábrándos jelleméhez tartozik az öntudatlan dalolgatás, emiatt józan bolondnak szoktam nevezni.

- Nelli! - szólítom meg, mire elhallgat. A haja vörösen izzik a fényben. - Pista?

- De jó látni téged! - lelkendezik. - Nem szabadulhatott el. Képzelheted! A folyton sistergő, parázsló jegyesem arra kényszerül, hogy a Belügyminisztériumban egye az unalmas papírmunka. Mostanság otthoni szabadidejében is csak elmélkedik, jelenleg egyházi reformokról. Az öccsével érkeztem, Toldy Lászlóval. Ismered?

Csodálkozom. Pista tegnap ráérősen sétálgatott a Duna-parton, de nem szólok róla.

- Nem találkoztam még az ifjabbik Toldyval.

- Hamarosan bemutatom. Elment frissítőt fogyasztani a nagybátyámmal. Szerintem tiszta szesz szalad le a torkukon - jegyzi meg cinkosan, aztán áradozva folytatja: - Nem fogod elhinni, ki van itt! A Mester! Liszt Ferenc!

Nelli olyan, mint a vörös hajzuhataga, lobogó tűz, amit csupán sejteni, kitől örökölt. Apja, Bethlen Farkas, miután feleségül vette Teleki Rózát, a híres vadgróf, Teleki Sándor egyetlen édestestvérét, Küküllő megyében telepedett le. A kis Nelli atyja révén nagy jártasságra tett szert a gyümölcstermesztés terén. Nem mintha hasznát venné. Azonban úgy tűnik, Teleki Sándor tüzes vére Nelliben ütközött ki. A híres gróf elmondhatja magáról, hogy volt már akasztott ember, akárcsak Andrássy Gyula miniszter úr. Tudomásunk van néhány hasonló sorsú emberről a hazában, akiket távollétükben jelképesen kivégeztetett az osztrák császár, mialatt az üldözöttek külföldön húzták meg magukat. Még nem tudni, hogy a vadgróf utódaiban kiütközik-e a szilaj vér, ugyanis Teleki elhunyt neje, Langdale első bárójának lánya, Lady Jane gyermektelenül hunyt el. Második felesége, Mathilde Litez de Tiverval pedig először hat éve ajándékozta meg utóddal, a kis Sándorral, majd Lászlóval. A grófnő jelenleg is viselős, ezért továbbra is igényt tartanak Nelli segítségére a gyerekek körül. A nagybácsi rajong Nelliért, önmaga női változatát látja benne. Öt évvel ezelőtt hozatták fel Erdélyből. Azóta Nelli nagy népszerűségre tett szert a felsőbb körökben. Egy éve jár jegyben Toldy Ferenc irodalomtörténész fiával, a publicista és író Toldy Istvánnal, akivel szemben az olvasóközönség nagy reményeket támaszt. Azt csiripelik, Pista lehetne a magyarok ifjabb Dumas-ja vagy Léon Gambettája. Még nem olvastam annyi írását, hogy egyetértsek a dicsérőkkel, de küllemre fessnek találom, és velem szemben mindig figyelmes.

- Szomorúnak tűnsz - állapítom meg.

- Az utóbbi két hétben mindössze egyszer találkoztam Pistával - búsul Nelli.

- Bizonyára elfoglalt. Nem elég, hogy a társaságban ékesen szól, szépen udvarol a nőknek, és remekül táncol. Kiválóságát komolyabb módon is szükséges bizonyítani, hiszen nagyreményű ifjú - érvelek.

- Büszke vagyok rá, és támogatom - bizonygatja Nelli. - De nem tagadhatom, hiányzik. Minden idejét leköti ez az új publicisztikai lap, az 1848. Ismered, milyen ambiciózus - dicsekszik bágyadtan.

- Így van ez, ha az ember lánya tehetségekkel paktál le - mondom miközben cinkosan átkarolom. - Előre láthatóan még kevesebb ideje marad rád. De megoldom. Sűrűbben rendezek összejöveteleket a baráti társaságunknak. István mindig elfogadja a meghívásomat. Bízz bennem! És mondd! Netán László is kimagaslik valamiben?

- Köszönöm, Linett! Nélküled és az otthonodban rendezett társaskörök nélkül sehol sem tartana a kapcsolatom Pistával - hálálkodik. - Jegyesem öccse a történelemnek hódol. Céllal érkezett a kiállításra. Megemlítettem neki, hogy bejáratos vagy a bácsikádhoz a Nemzeti Könyvtárba. László majd elmondja, miben lehetsz a segítségére. Addig nézd meg Barabás Miklós festményét Lisztről!

A forradalom előtt készült háromnegyedes portrén a nyúlánk testalkatú, félhosszú hajú férfi fekete felöltőjének bélése vörös, pedig a két szín együtt viselése mostanában divatos a szabadságharc szimbólumaként, hasonlóan, mint a nyakba akasztott Rákóczi libertások vagy a Kossuth-szakáll. Csakhogy a festmény még a forradalom előtt készült. Az alkotás keveset mond számomra, a nemes és letisztult arcvonásokon túl hiányzik a portréról a vibrálás, ami művein keresztül megfogott a világhírű zeneszerző-zongorista virtuozitásából. Úgy, hogy botfülekkel rendelkezem. Gyorsan átgondolom, mit tudok Lisztről. Hírhedt magánélete miatt egyes társaságok kiközösítik. Jelenlegi élettársát, Carolyne hercegnőt az orosz cár száműzte Oroszországból, amiért a kapcsolatukat nem törvényesítették.

- Miként telnek a napjaid? - töri meg a festménybámulást Nelli két dúdolás között.

- Szokásosan.

- Na! Bővebben! - unszol.

- A hét elején kipróbáltam, hogy tudok-e virágokon kívül egyebet alkotni tűzzománccal, például aprólékos tájképet. És sikerült! Nem is olyan rosszul! Ezen kívül öltögetek, szabok, hímzek, olvasok, és tudod, a könyvtár - sorolom. - Délutánonként fekete szatén faleveleket varrok egy törtfehér, magasfényű estélyi öltönyre. Már most bizsergetően izgalmas, mintha haldokló faleveleket fújt volna rá a szél. Tegnap leadtam három divatruha rajzot a szokásos lapoknak. Etetem a madárház páváit, kakaduit, galambjait, öntözöm a télikert virágait, és ennyi… semmi különös.

- Dehogynem különös! Mutass még egy agglegény életvitelű fiatal nőt! - hangsúlyozza a jelzőt Nelli. Magunk között így jellemezzük az életmódot, amire berendezkedtem húsz éves koromban. Hozzám hasonlóan csak férfiak önállósodhatnak. - Keress még egy hölgyet, aki úgy tudja kezelni a magányt, mint te! A partiképes hajadonok között csupa unatkozó, semmittevő lányokat találsz. - Megborzong. - Két éve, amikor megismertelek, irigyeltelek, mert taníttatásod végeztével külön költözhettél a gyámodtól, és mivel már akkor pártában maradt vénkisasszonyként tekintettek rád, mellőzhetted a gardedámot. Fiatal korod ellenére elfogadnak aggszűznek. Odamész egyedül, ahová csak akarsz, sőt, téged kérünk fel kísérőnek, mintha negyvenéves nagynéni lennél.

Nelli igazat szól, viszont nem látja, mennyire fáj a saját helyzetem. Nem tudja, milyen jólesne, ha valaki rám is vigyázna. Se azt, mennyire szívesen cserélnék a partiképes hajadonokkal. Nem ismert, amikor rájöttem, hogy nem változtathatok a sorsomon. Amikor a nap minden órájában dühöngtem, mert el kellett fogadnom, hogy soha nem tapasztalhatom meg, milyen testi fájdalom nélkül, két egyformán hosszú lábbal élni, szabályos csontvázrendszerrel. Könnyedén lépni, mint ahogy a karomat lendítem: természetesen, nyilallás nélkül. És főleg, milyen szerelmesnek, asszonynak és anyának lenni! Nem látja, mert amin nem változtathatok, azt némaság és mosoly mögé rejtem.

Jobbról feltárul az ajtó, belép a terembe a világhírű magyar művész élete gondjai és a meg nem értettség miatt megváltozott ábrázattal. Vonásai egyenesebbé váltak. A szemöldöke két szélső vége mélyen ráül a még mindig csillogó zöld szemére. Orra határozottabb, szája elvékonyult, hajának halántékból futó tincsei őszek. Három férfi követi. Barabás és Teleki, a maguk területén mind notabilitásai a hazának. Mögöttük Toldy László a megszólalásig hasonlít a bátyjára, csak nem visel pofaszakállat.

Nelli bemutat az uraknak, kivéve Teleki grófot, mivel őt ismerem. Barabás festőművész úrral többször jelentem meg közös társaságban, de eleddig nem kerültünk közvetlenségbe. Mozgása a hatvanévesekre jellemzően robusztus, csupán kézmozdulataiban fiatalos. Az ecsetkezeléshez finomság és pontosság szükséges. Liszt, aki érettségben hasonló Barabáshoz, gálánsan kezet csókol. Toldy László csupán a kezem fölé hajol.

Liszt a mellettünk függő portré felé fordul.

- Kisasszony! Találkozásunk különleges - mondja. - A teremben mes deux visages, két arcomat láthatja. Szívesen venném, ha abban a pillanatban megállt volna temps, az idő felettem, amelyben Miklós megörökített, főleg, ha a megtestesült beauté, szépséggel hoz össze a sors. Aligha láttam önhöz foghatót, talán csak a képzeletemben, mint Vörösmarty Tündéjét vagy Petőfi Iluskáját Tündérországból. - Beszéde francia szavakkal tűzdelt, mint aki kevésszer szól az anyanyelvén. Mondandóját szenvedélyesen adja elő, látványos kézmozdulatokkal, mintha többet szeretne közölni a puszta szónál.

Teleki gróf erősen bazsalyog az orra alatt.

- Nekem angyalokat és tündéreket juttat az eszembe Linett kisasszony külleme. Csodálkozom, hogy a divatlapok még nem kérték fel modelljüknek.

- Sándor gróf! Micsoda ötletei vannak! - fakadok ki. - Minek szánna? Az ártatlanság arcának?

A férfiak beceneveket aggatnak rám, bókokkal árasztanak el mindaddig, amíg észre nem veszik a sántaságomat, vagy amíg a tudomásukra nem jut a fogyatékosságom, és hogy nem vagyok partiképes. Szeretek rátromfolni a tényekre, fennhangon hirdetem, juszt se megyek férjhez! Mert megítélnek és lenéznek olyanért, amiről nem tehetek.

Liszt szólal meg:

- Ahogy elnézem a kisasszonyokat, önök ketten ugyanannak a fogalomnak a két végpólusa.

- Ha Linett az ártatlanság, akkor én lennék a bűn? - vonja le a következtetését Nelli.

- Nem, nem! - tiltakozik Liszt. - Inkább a „kísértés és a tisztaság” igazak önökre.

Elveszi a kedvem a beszélgetés menete. Kerülöm a sekélyes társalgást és a külső jellemzők felsorolását. Ismerem az igazságot. Ártatlan kinézetem fedi a legnagyobb bűnöst. Szörnyeteg vagyok, de mindenki angyalnak lát. Teleki gróf tisztában van vele, hogy a küllem, amellyel a Teremtő megáldott, hiábavalóság, mert általa magányra ítéltettem.

Másfelé terelem a beszélgetést.

- Művész úr! Jelenleg mi hozta a szülőhazájába? - fordulok Liszthez.

- Lassan már egy éve tartózkodom Pesten. Scitovszky hercegprímás felkért a koronázási mise komponálására őfelsége tiszteletére. Hamarosan kezdődnek a próbák a budavári Mátyás-templomban.

- Gábor bácsi említette is - jut eszembe. - Kevésszer élhetünk meg ekkora hírű európai ünnepséget.

- Kész szerencse, hogy a Habsburgok elveszítették Velencét! - éljenez Teleki, aki küzdött az olasz szabadságharcos Garibaldi mellett. Többen osztják a véleményét, miszerint Velence elveszítése adta a Habsburgoknak annak felismerését, hogy a Monarchia nem tud fennmaradni a magyar szövetség nélkül.

- Az olaszoknak még nagyobb szerencse! A sok kis hercegség végre egy nemzetté egyesült. De csak az idő a megmondhatója, hogy a mi egyesülésünk az osztrákokkal gyümölcsöző lesz-e vagy sem - kapcsolódik a beszélgetésbe Toldy László.

Igyekszem hibát keresni benne, de az alkata arányos, mozgása ruganyos, öltözete ízléses. Leginkább a beszédstílusa ragad meg, ajkának mozgása magnetikusan vonzza a figyelmet beszéd közben, amit megtold a kivételes orgánuma.

- Mindenesetre biztató Ferenc József magatartásának megváltozása a magyarok felé. Június nyolcadika után okosabbak leszünk. A Szent Korona mágikus ereje csodákra képes - közlöm.

- Feltéve, ha a valódi és nem egy hamisítvány kerül a fejére - csípi oda Teleki. - Hallani sokféle történetet. Állítólag a szabadságharc idején Kossuth elrejtette a Szent Koronát, de valaki, akiben a politikus megbízott, elárulta az osztrákoknak a titkos helyet. Azt is mondják, a hamisítványt ásták ki, és az eredeti biztonságban van.

- Hagyjuk a politikát a művészet házában! - legyint Barabás úr. - Inkább kényeztessük a szemünket!

Liszt kéri, tartsak vele.

Festményeket elemzünk, az idő rohan, szó szót követ.

- Bizonyára belefutott a nagybátyám értekezésébe zenetörténeti önművelése során - hozakodok elő a bácsikámmal. - Mátray Gábor a Nemzeti Zenede vezetője, éveken át volt a Nemzeti Színház zeneigazgatója, méltán nevezhetem zenetudósnak. Talán emlékszik, az egyik írása vitát váltott ki az ötvenes években. Legalábbis ezt hallottam. Akkoriban még a szüleimmel éltem. Gyerekfejjel mit sem tudtam a bácsikám munkásságáról. A szüleim halála után vett magához.

- Ó, ön tehát ööö… árva! Milyen lesújtó, hisz alig lehet húsz éves! - sajnálkozik felettem. - Ismerem Mátrayt, hamarosan együtt dolgozunk a, hm… koronázási misén. Találkoztam az írásaival annak idején. Nekem szánta a Magyar népdalok egyetemes gyűjteményét. Temps az idő tájt félreraktam, nem értettem egyet théorie, az elméletével. Számomra a cigányzene díszítettsége a magyar népzene mélyebb ressources, forrásait elrejtette, s nem felfedte. Ma már megkövetem Mátrayt, akit immár a népzenekutatás úttörőjének tartok. Kezdem belátni, hátizsákkal kellene a villages, falvaknak nekiindulnom és felkutatni a magyar népzene forrását.

- Dehát fiatalon verbunkos alapú szerzeményekkel kényeztette a közönséget. Már akkor gyökerezett önben a forrás utáni vágy - bizonygatom. - Vagy tévedek?

- Nem. Hunyja be a szemét, érzékeljen kizárólag a fülével! Idézze fel a különböző nemzetek népdalait, és megérzi, hogy a népiességet a magyarok zenéje fejezi ki a leginkább az egész világon. Ez az én választott identitásom - mondja elhivatottan.

- Tört magyar beszéde hallatán attól tartottam, hogy a szívében is hasonlóan hűtlenné vált a hazához, mint a nyelvével - szólok őszintén. - Mélységesen örülök a tévedésemnek!

- Részemről pedig, hogy megismerhettem kegyedet. Ezentúl küldök meghívót a hazai koncertjeimre önnek. Kérem, ígérje meg, az előadásaim után nem rohan el, megkeres, és váltunk néhány szót - kéri két tenyere között melengetve kesztyűs kezem.

- Köszönöm. Bár előre bocsátom, a bácsikám legmélyebb sajnálatára a zenei érzékem és a hallásom hagy némi kívánnivalót maga után.

- Ha élvezi a zenét, azzal beteljesül a zenészek és a muzsika létjogosultsága - szól lelkesen és a koráról elfelejtkezve kacsint egyet.

- Akár az olvasással az íróké és a könyveké.

*

Nelli Lászlót mulattatja, néha elfelejtkezik a társaságunkról és dúdolgat. Barabás Miklós és Teleki Sándor politizálnak. Liszt felkínálja a karját, elemezzük a kiállított képeket. Közlöm észrevételemet a portréjáról, egyetért, még meg is toldja élményei elbeszélésével, amelyekben bizonyítja fiatal kora vehemens szenvedélyességét. Beszél a vadházasságban született három gyermekéről és a keserűségről, hogy a világ könnyen megszokja, hogy él benne egy megismételhetetlen virtuóz. Manapság kevéssé értékelik a tehetségét, mint annakelőtte, holott százévente, ha születik a világra zenei zseni. Kesereg a rosszindulatú kritikusok miatt is, mondván, kiteszi a lelkét, a szívét adja bele a műveibe, mégis akadnak, akik egyetlen bomlasztó szóval vagy kézlegyintéssel ítélkeznek felette. Hiába állna ki a szerzeményeiért, az igazáért, önmagáért, ha nincs kivel. Az intelligens szívű és elméjű ember tehetetlen az emberi butasággal szemben. A jókat gyakran meggyalázza a gonoszság.

A híres embereket sokan dicsőítik és szeretik, talán éppen ezért részesülnek kegyetlenebb elmarasztalásban, és erősebb utálatban. A túl sok szeretet és az intenzív gyűlölet kioltják egymást. A földön minden a kiegyenlítődésre törekszik. Minden pillanatnyi, nem lehet kivétel a népszerűség sem. A legnagyobb tehetségek is hamar elfelejtődnek az újdonságok takarásában.

- Valóban, ma már kevés Jókait, Vörösmartyt, Petőfit olvasunk, új irányvonalakat követünk. A zenében és az irodalomban a fiatalabb nemzedék alkotásaira áhítozunk. A kellemetlen véleményezőket a legjobb úgy kezelni, ahogy a latin mondás tartja: Aquila non captat muscas!

- Milyen igaza van - csókol kezet a Mester. - Köszönöm, kisasszony! Igyekszem méltóságomat megtartani, a rosszindulatról tudomást sem venni és csak az építő véleményeket megfogadni. Viszont az idő haladását, korszakok múlását és az újnak születését nem akadályozhatjuk meg. Mint egyén, nehéz elszámolni a kirendelt idővel, elfogadni a hanyatlást.

- Másként gondolom. A korral bölcsebbé és nemesebbé válik az ember. Ez semmiképp sem minősíthető hanyatlásnak.

A Mester meggörbíti hátát.

- Mégis tény, hogy a hosszú életű emberek életük delén eljutnak egy kirendelt magaslatra, ahonnan már csak lefelé haladhatnak. - Megérzi ellenkezésemet. - Nem ért egyet. Sebaj! Idővel megtapasztalja. Kegyed fiatal, ön előtt az egész élet. No, ne szomorkodjunk! A mosolya, sourire vihart oszlat, derüljön rám!

Kedvessége valóban mosolyt csal az arcomra, felnézek a következő festményre. A szívem megtelik könnyed derűvel a Szalagfű alkotás láttán.

- Milyen kifejező! - sóhajtok fel. - Szeretem, ha egy kép vagy egy könyv többet mond, mint ami látható rajta vagy olvasható benne.

A Mester élvezettel morog bele a levegőbe.

- Ez a művészet lényege!

A kakukkos óra hármat fütyül. Későre jár, társaságunk elköszön. Nelli és László délutáni családi összejövetelre indul. Hirtelen egyedül maradok. Az épület előtt a hintóra várakozom. Toldy László váratlanul megérinti a vállamat.

- Mátray kisasszony! Szeretnék négyszemközt beszélni kegyeddel. Péntek délután tudna időt szakítani rám? Meglátogathatom?

Néhány pillanatig lamentálok a válaszon. Mivel a köztiszteletben álló nagyasszonyok támogatásával független nőnek kiáltottak ki, amit két éve a társaság tagjai tudomásul vettek, helytállónak találom elfogadni egy ismerősöm látogatását. A személyzet állandó lakója a kastélyomnak, nem leszek Lászlóval kettesben.

- Fél négyre várom - válaszolom hűvösen. - Viszontlátásra!

Toldy lemegy a lépcsőn, néhányszor visszanéz. A Teleki hintó elindul, nyomában bekanyarodik a helyére egy másik, mintha muszáj lenne, mert ha a hely üresen marad, akkor a felszabadult űr kihasználatlansága megzavarná a világ rendjét.

5. András

A Képzőművészeti Társulat székhelyének épülete előtt különös jelenet ragadta meg András figyelmét. Egy fiatalember megérintette a vállát egy magas fejtartású roppant csinos, teltkarcsú nőnek, közölt vele valamit, aztán távozott. A férfi mielőtt beült egy fiákerbe - amibe már ült valaki - háromszor nézett vissza a nőre.

Péter és Lilien után András is kiszállt a kocsiból. A mellettük elhaladó hintó ablakán a világ legvörösebb hajú kisasszonya hajolt ki, ujjaival szívet rajzolt a levegőbe. Erre az épület előtt várakozó formás idomú hölgy úgy tett, mintha elkapná az üzenetet, és a szívébe tuszkolja. András kedvesnek találta a szokatlan párbeszédet. De egyszer csak megdermedt. A fent várakozóban felismerte a „szellemkisasszonyt”. A mutogatást jelbeszédnek tulajdonította, hiszen a nő néma. Szúróssá és feszessé vált a prémes nánási mentéje. Máskor tudta kezelni a nők által kiváltott benyomásokat, elég jó emberismerőnek tartotta magát, hamar átlátta a viselkedések indítékát. Előre kiszámította a várható reakciókat és válaszokat. Most egy felsoroláson túl egyébre nem futotta tőle: káprázatos, formás, előkelő, szabadelvű, fél valamitől, tőrt hord magánál, néma, meglehet bolond, hajnalonként oson, vakmerőn beszáll vadidegenek hintójába, és úgy tűnik, szeretik a barátai, és az előbbi férfit is elbűvölte.

Péter és Lilien mögött ment fel a lépcsőn, aminek a végén várakozott a kis hajnali pillangó. Öltözete újfent felborzolta Andrást. Szabásában magyar, de az összhatás visszafogottabb, mint a hagyományos viselet. Ahogy legutóbb, most is két színt viselt, mélylila atilla alól krémszínű magas nyakú ing és szoknya villant elő, és erősebb kontraszttal bírt, mint a fekete a fehér mellett. A lila elnyelte a fényt, a krémszín árasztotta, akár egy lámpás. A zsinóros díszek kidomborodtak az anyagból, színben megegyeztek a kabát, a szoknya, és a kalap színével. András egyedinek, mégis ismerősnek találta az összeállítást, mintha a hölgy egy nemzeti divatlapból lépett volna ki. A zsinórozáson, és a szabásvonalakon visszaköszönt az ősi, ázsiai pompa, a magyarság őseredete. András előszeretettel jelentetett meg divatképeket a Hölgyszalonban. Kötelességének érezte a nemzet felé vállalt szerepét kifejezni a nemzeti divattal, és megmutatni a dicső keleti eredetet. A magyarok Európa szívében apró ázsiai szigetet képeztek, emlékeztek kacagányos őseikre, a napkeleti származásra.

A lány arcán valami furcsát talált. Újabb adat került a listájára a nem mindennapi nőről: festi a száját, mégpedig a ruhával megegyező árnyalatúra! Egy tisztességes hölgyön az arcfestés szokatlan hétköznap és napközben. De a hölgy számára fontosabb az összhatás. A rózsaszínű ajkak elütnek a lilától, ezért, mint egy festményen, kiszínezte magát a ruhához.

A néma kisasszony megindult a lépcsőn lefelé. A közöttük lévő távolság csökkenésével András szívének ritmusa felpörgött. Amikor egyetlen lépcsőfok választotta el kettejüket, kalpagját megemelte. A nő a fejével biccentett miközben elhaladt mellette.

András magába harapta a pillanatot. Rövid időre megállt, behunyta a szemét, ízlelte az érzést. Közben Péter kitárta az épületajtót, terpentin és régi tárgyak szaga szabadult ki odabentről. András fájdalmas beletörődéssel követte barátait, viszont nem bírt elleállni, hogy vissza ne nézzen a nőre, aki a hintó ablakából őt figyelte. A kocsi ajtaján ismeretlen címer díszelgett.

Wiczmándy az épületben megveregette a hátát.

- Jól vagy? Meddig mulattál az éjjel? Keveset aludtál?

András felocsúdik, pikírten válaszol.

- Jól. Hajnalig. Keveset.

- Mégsem vagy annyira kimerült, hiszen megfelelő sorrendben válaszoltál a kérdéseimre. Na, jól van - és ezzel Péter még egyet csapott András hátára.

- Könnyen beszélsz. Megint ítélkeznél felettem! - Fonta karba a kezét András. - Szerencsés vagy, időben megállapodhattál. Lilien nélkül úgy korhelykednél, mint én.

- Haa! - horkantott Wiczmándy. - Meg kellene nősülnöd!

- Ezen jár az eszem minden áldott percben. Nem látszik? - András unta a visszatérő nótát.

- Komolyan, barátom! Értsd meg! Szalgháry Ellából nincs még egy, nem fogsz olyat találni! Akarj mást! Keress másmilyent! Ella imádja Fejérváryt, tegnap hallottam, hogy gyermeket várnak. Nincs miben reménykedned.

Lilien a kiállítóteremben cövekelt le Széchenyi István portréja előtt. Beérték. Az asszony incselkedőn fordult Andráshoz:

- Ki volt az a szép hölgy, akinek köszönt?

- Milyen szemfüles vagy. - Emelte meg a szemöldökét András. - Tudja ezt kegyedről, Péter?

- Hogyne! Ezért hagy rám mindent a háztartással és személyzettel kapcsolatban, sőt még az üzletről is kikéri a tanácsaimat. Szeret a megfigyelőképességemre hagyatkozni. Elárulja végre, hogy ki volt a hölgy? - unszolja az asszony.

- Sajnálom, fogalmam sincs. - Tárta kétoldalra a karját András.

- Nem is ismeri?

- Tegnap láttam először.

Lilien egész lényén megmutatkozott a megdöbbenés. Péter lépett hozzájuk.

- Kiről van szó?

A feleség elmagyarázta.

- Ó, hogy az, aki kint várt! Láttam már összejöveteleken. Sosem táncol - jegyezte meg Péter foghegyről.

Lilien gyanakvón mérte a férjét.

- Nocsak, eddig azt hittem, nem legelteti másokon a szemét.

- Nem is! Erről a nőről mesélt valaki. Bár már nem emlékszem tisztán, hogy mit. Valami baj van vele. Talán sánta, s azért nem tartják számon a partiképes hajadonok között. Állítólag szerény vagyon örököse, amiből szépen eléldegélhet élete végéig. Köztudott, hogy vénkisasszony marad, amit előszeretettel híresztel magáról.

- Hogyan? Hiszen néma, nem? - kérdezte András.

- Hát lehet, azt nem tudom - vallotta be Péter. - Már a sántaság is elég ok a pártában maradásra. A hozománya, illetve az öröksége pedig csekély ahhoz, hogy a pénzéért elnézze valaki a tökéletlenségét. Barátom! Ez a kis hölgy egy pártában maradt pária!

- Szegény - sajnálkozott Wiczmándyné. - Pedig milyen szép! Szerintem létezik olyan sántaság, ami nem ad okot arra, hogy valakit magányra és gyermektelenségre kárhoztasson. De a némasággal párosulva már tényleg halmozott fogyatékosság.

András magában tovább bővítette a felsorolást. A bicegésről meg is feledkezett, mert az szerinte elnézhető. A nővérét ugyanúgy szerette a szekérbaleset után, mint előtte. Számára sántán is értékes maradt. Viszont Péter szavaiból magyarázatot kapott a nő szabad viselkedésére.

- Azt is tudod, hogy hívják? - kérdezte óvatosan.

- Nem - felelte Péter. - Nem emlékszem. Csak arra, hogy a keresztneve L-lel kezdődik, mint a nejemnek. Szóval, nem ismered, és mégis üdvözölted. Ez felettébb érdekes.

- Áh, nincs jelentősége - zárta le a párbeszédet András, és az elkövetkező órában átadták magukat a műélvezetnek, amitől András idegei ellazulhattak.

*

A kocsival alig haladt kétutcányit, amikor hirtelen megállt alatta, az ajtó ablakában Ágai Adolf fizimiskája bukkant fel.

- Hogy s mint, Aspermont! Iszol egyet velem?

A neves élclapíró orvosban a legfiatalabb márciusi ifjút tisztelhette András. Adolf csak három évvel volt idősebb nála, mégis mindössze tizenkét évesen Vasvári Pál mögött loholt a márciusi forradalomban. Olvasta Adolftól a Tetszhalálról című hátborzongató orvosi szakkönyvét, és nagyra értékelte a fordításait, mivelhogy Petőfit és Jókait fordított héberre a Lengyelországból menekült zsidó család sarjaként. Gyakran összefutottak és megvitatták a sajtóügyet, közös gondjaikat.

- Ott megfelel? - mutatott András a szemközti borivó vendégfogadóra. Gyalog alig tízlépésnyire.

Odabent a pincér tokaji szamorodnit és szendvicseket rakott eléjük, az utóbbira Ágai rávette magát.

- Hallod! Még soha nem bírt ekkora hatalommal a sajtó, mint most! - vágott a közepébe Adolf. - Fegyver a nép kezében! Óriási a közvéleményformáló ereje.

- Mivelhogy az emberek a felét sem értik a bennük foglaltaknak – jegyezte meg András kissé epésen. – Káoszban élünk.

Egykori egyetemi tanára azt mondta: „Minél bonyolultabb valami az emberi elme számára, annál nagyobb tömeg magasztalja. Önmagukat becsapva úgy tesznek, mintha értenék. Ezért a bonyolult mindenkor eladható, ahogy a sekélyes és az alantas is. A nemi ösztön, mint árucikk bármilyen történelmi korban pénzzé tehető. De lefelé mégse merészkedjen! Az igényesség legyen a vezére!” András megfogadta, ezért vásárolta meg 1861-ben a Hölgyszalont.