Hasadt lélek

Hamvak és Rúnák

Írta: Anna Teleki

Hasadt Lélek

ANNA TELEKI

Published by ANNA TELEKI, 2025.

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

HASADT LÉLEK

First edition. December 24, 2025.

Copyright © 2025 ANNA TELEKI.

Written by ANNA TELEKI.

Tartalomjegyzék

Címlap

Title Page

Copyright Page

Hasadt Lélek

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

Epilógus

Also By ANNA TELEKI

Prológus

Az északi égbolt nem pusztán üres tér, hanem élő, lélegző valami. A fahatár felett a sötétséget smaragd és ibolya fényfüggönyök hasítják fel. A sarki fény nem siet; sodródik, lassú, kísérteties táncot lejt, lágy érintés a légkör orcáján.

Lent a világ fehérbe dermed. Fagyott mezők nyúlnak el, mint érintetlen lenvászon lepedők, melyeket csak a fenyőerdő csipkés, tintafekete sziluettjei törnek meg. Mélyen az erdőhatárba ágyazva egy kis ház gubbaszt, borostyánszínű melegség magányos szigeteként a kék hideg tengerében.

Odakint a csendet csak az abroncsok ropogása töri meg a keményre taposott havon. Egy autó várakozik járó motorral a tisztás szélén, fényszórói egyszer, kétszer felvillannak – pásztákat vágva a hulló pelyhek közé. A fák közötti árnyakban egy szempár tükrözi vissza a fényt. Egy vadon élő róka megtorpan, mancsát felemeli, és a gépet figyeli, mielőtt némán visszasurranna a sötétségbe.

Közelebb.

Egy alacsonyan csüngő fenyőágon egyetlen tűlevél meghajlik a zúzmara súlya alatt. A hó rátapad, kristályos és éles, úgy csillog a sötétzöldön, mint a zúzott gyémántpor.

Odabent másfajta precizitás uralkodik.

Egy kéz, finom csontozatú és biztos, egy asztali lámpa fénye alatt dolgozik. Karcsú ujjak egy tekercs ezüstdróttal babrálnak, gyakorlott mozdulatokkal tekerik és csavarják. A fém engedelmeskedik az ujjak parancsának, szorosan körbefon egy csillogó fehér követ. Kaotikus kalitka ez egy holdsugárnak, egy türelemből született, lenyűgöző medál.

A képhez immár gyógynövények illata társul. Ugyanazok a kezek most ritmusosan tépkedik a fodros kelt, a friss zöldség roppanása visszhangzik a csendes konyhában. Egy kés megvillan, háziasszonyi hatékonysággal vág. A közelben, egy fagyos ablak mellett halkan nyikorog egy hintaszék a padlódeszkákon. A benne ülő alak csak sziluett marad, jelenléte érezhető, de nem látható, ahogy a hóesést figyeli.

Mérföldekkel távolabb megváltozik a légkör. Itt nincs ételillat, csak a pormentes papír és a drága kölni szaga.

Egy férfikéz tűnik fel. Tiszta, erős, a bőr sápadt és világos. Megfontolt sebességgel mozog, megigazítja egy sötét, makulátlan ing mandzsettáját. Nincs felesleges mozdulat. Egy kabátért nyúl – nehéz gyapjú, sötét, mint az éjféli erdőhatár, a szabása gazdagságról és státuszról árulkodik. Begombolja, és kisimítja az elejét.

Körülötte a szoba a rend temploma. Könyvek sorakoznak katonás rendben a mahagónipolcokon, gerincük milliméterre pontosan egy vonalban. Egyetlen papír sincs rossz helyen. Mindent láthatatlan vonalak, szabályok és elvárások uralnak.

A férfi keze kinyúl, és átbillent egy kapcsolót. A szoba sötétségbe borul.

A látószög kitágul, elsuhan az erdő csendjétől és a szoba rendjétől, megtalálva a város peremének éles, mesterséges fényét.

Helsinki repülőtér. Az aszfalt a kék és narancssárga jelzőfények négyzethálója. Egy hatalmas turbina felvisít, a hang a mellkasban remeg. A repülőgép lassan fordul, orra a kifutópályához igazodik. A hajtóművek felbőgnek, nyomást és hőt termelnek, dacolva a fagyott föld gravitációjával.

A kerekek elhagyják a talajt. A fém madár élesen bedől, villogó fényeit elnyelik az északi éjszakai égbolt hatalmas, táncoló színei.

1.

Nem mennydörgéssel kezdődik. A hajtómű zúgásának hirtelen halálával indul – azzal a folytonos morajlással, amit Aaron már meg sem hallott, amíg el nem tűnt.

A csend súlyos, nyomasztó. Rézíze van.

Aztán a kabin megdől. Nem kanyarodik, nem fordul, hanem valami rosszba csúszik át. A félig üres gin-tonik a tálcáján nem ömlik ki; lebeg, a folyadék remegő borostyángömbként válik el a pohártól. A gravitáció feloldódik.

Egy szívdobbanásnyi ideig Aaron a biztonsági övének feszülve lóg, súlytalanul.

Aztán a világ elpattan.

A törzs felsikolt – hasadó hang, mintha egy cipzárt húznának le a föld gerincén. Az oxigénmaszkok nem hullanak le; kilökődnek, levágott artériákként lóbálóznak, ahogy a fej feletti tárolók felpattannak. A bőröndök lövedékekké válnak. Ekkor kezdődik a sikoltozás, egy kollektív, állatias zaj, amit azonnal elnyel a törzsön átsüvítő szél ordítása.

Aaronnek nincs ideje félni. Csak fájdalomra van ideje. A lassulás fizikai csapásként éri, pörölykalapács a mellkasnak, ami a gerincéhez préseli a tüdejét. A biztonsági öv fojtózsinórként feszül a bordáinak.

Valami a feje oldalának csapódik – kemény műanyag, engedhetetlen –, és a látása darabokra törik. A fentből lent lesz. A mennyezet rendezett szürke szőnyege forog. Aztán megcsapja a szag: nem füst, hanem a hidraulikafolyadék kémiai édessége és az égett haj szenes bűze.

A karfáért kapar, körme a kárpitot szántja, horgonyt keresve egy folyékonnyá vált világban. A keze nem talál mást, mint forró fém recés szélét, amely a tenyerébe mar.

Hőség. Hirtelen, hólyagosra égető hőség. A sötétség nem alvás; a föld az, ami feléje száguld.

2.

A sikoltó fém hangja nyögésbe hal. Aztán mozdulatlanság.

Aaron arca valami síkoshoz tapad. Egy tócsa gyűlik a füle köré, átáztatva a gallérját. Hideg, sűrű anyag. Nem víz. Magas oktánszámú kerozin bűzét árasztja – éles, kémiai csípés, ami bevonja a torkát. Ez alatt egy mélyebb, súlyosabb jegy: az olvadó műanyag és a megperzselődött haj émelyítő, cukros bűze.

Kifelé.

Az impulzus nem szóként formálódik meg; görcsként érkezik a lábába. Próbál levegőt venni, de a levegő sűrű a koromtól, ami bezsírozza a légcsövét.

A derekához nyúl. Kezeit vastag gumikesztyűnek érzi, ügyetlennek és távolinak. Nem érzi a fémcsatot, csak a nyomást, ahogy a hasába váj. Matat, karmol, és aztán – kattanás.

A gravitáció visszaköveteli.

Két lábnyit zuhan, keményen a vállára esik. A mennyezet most a padló, a törmelék tájképe. Valami puhára esik, ami reccsen – egy nyakpárna, törött üveg, egy fej feletti lámpa szétzúzott műanyag burkolata.

Négykézláb mászik előre. Valami recés – egy merevítő, egy drót – felhasítja a tenyerét, de a jel elveszik az agyáig tartó úton. Nincs fájdalom, csak tompa, távoli lüktető információ.

A hőség az egyetlen megmaradt igazság. Nem egyszerűen meleg; ez légköri nyomás. A tűz mögötte van, egy bömbölő narancssárga fal, amely kiszívja az oxigént a törzsből. Felhólyagosítja a bőrt a nyakán, mint egy billogvas, úgy sürgeti előre.

3.

– Hhh...lp.

A hang nedves, folyadékon bugyborékol keresztül.

Aaron elfordítja a fejét. A mozdulat hányingerhullámot küld a koponyájába, egy fehéren izzó tűt a szemei mögé. Az örvénylő szürke füstön keresztül meglátja: egy kéz. Egy összepréselődött szélessor alól nyúlik ki, az ujjak sápadtak, manikűrözöttek, remegnek. Egy arany jegygyűrűn megcsillan a lángok fénye.

Megdermed. Jobb keze megrándul, hüvelykujja a mutatóujját súrolja. Ez egy fantomreflex, amit az évek ismétlése égetett az idegpályáiba – a késztetés, hogy letérdeljen, vigaszt nyújtson, a béke szavait suttogja. A szavak felemelkednek a torkában, de a szája tele van hamuval és epével.

Kinyúl. Koromtól mocskos ujjbegyei épphogy súrolják az idegen ujjperceit. A bőr valószínűtlenül meleg.

RECCS.

Felettük felsikolt a géptörzs. Egy tartógerenda, amely úgy csavarodott meg, mint egy törött borda, felnyög a hőterhelés alatt. Szikraeső hullik alá, csípve Aaron arcát.

Az áldás a torkára forr.

Aaron visszarántja a kezét, mintha az idegen bőre sav lenne. Nem gondolkodik. Nem dönt. Csak hátrafelé kapálózik, sarkát a törmelékbe vájva, elrúgja magát a segélykéréstől. Átkarmolja magát a roncson, fekete váladékot köhög fel, a tüdeje ég.

Otthagyja a kezet a narancssárga ragyogásban.

A szégyen nem lándzsaként találja el. Hideg kőként ülepszik meg a gyomrában, súlyosan és véglegesen, de a lábai nem állnak meg. Vakon viszik a fény csipkés hasadéka felé, az alagút végén. Gyáva. De lélegzik.

4.

Kizuhan a géptörzsből, átbukdácsolva a burok egy éles hasadékán.

Keményen csapódik a földbe, de az nem töri össze. Elnyeli.

A hideg fizikai erőszak. Rácsap a megperzselődött bőrére, azonnal jéggé fagyasztva az izzadságot a nyakán. Zihál, tüdeje görcsbe rándul, ahogy vas és fenyőtű ízű levegőt szív be. Egy pillanatig ott fekszik, félig egy hóátfúvásba temetkezve, gőz száll fel a ruhájából, mint egy haldokló lélek.

Mögötte a gép bömböl és pukkan, felemésztve önmagát. Előtte csak a csend.

Talpra kászálódik, megcsúszik a síkos, fagyott kérgen. Az erdő nem csak magasodik fölé; uralkodik. Hatalmas fenyők, törzsük széles, mint a katedrálisok oszlopai, emelkednek a homályba. Tökéletes, ítélkező mozdulatlanságban állnak, ágaik hó alatt roskadoznak, és teljesen hidegen hagyja őket az égő gép vagy a haldokló emberek.

Fut.

Nem tudja, hová megy, csak el. El a hőségtől, el a sülő hús szagától, el a kéztől, amit nem fogott meg. Derékig érő hóbuckákon gázol át, rejtett gyökerek akadnak a bokájába, szederindák tépik az öltönynadrágját.

A lábai előbb mondják fel a szolgálatot, mint a félelme.

Térdei megroggyannak, és előrebukik. Ezúttal a landolás puha. Mély, vastag moha fogja fel – nyirkos, élő bársony, aminek nedves föld és rothadás szaga van. A hátára fordul, mellkasa zihál, szíve csapdába esett madárként kalapál a bordáin.

Felette a lombkorona fekete ágak rácsozata, megszűri a szürke fényt. Egy hópihe landol a szempilláján. Aztán még egy.

Aaron keze a torkához nyúl. Ujjai a nyakkendő ismerős csomóját keresik, vagy az ezüstláncot, amit mindig viselt.

Bőr. Csak csupasz, piszkos bőr és egy pulzus, ami az ujjbegyei alatt remeg.

Az erdő lélegzik körülötte, hatalmas és istentelen. Itt ő nem a hatalom embere. Csak hús a hóban.

5.

A szürkeség nem lopakodik; úgy színezi el a látóterének széleit, mint vízbe ömlő tinta. A hideg már nem fáj. Ez a legrosszabb része. A reszketés megszűnik, és meleg, álmosító zsibbadás kezd legombolyodni a hasában.

Ennyi volt, ismeri fel. A gondolat határozott, érzelemmentes. A halál nem angyalkórus vagy fényalagút. Csak egy lassú, ügyetlen áramszünet.

Ropp.

A hang éles, közeli.

Ez nem a géptűz szeszélyes pattogása. Ez ritmusos. Megfontolt. A kérges havat elmozdító súly hangja.

Roppanás. Szünet. Roppanás.

Aaron felkényszeríti a szemhéjait. Mintha ólommal lennének súlyozva. A lombkorona felette örvénylik, elveszti a fókuszt, de a mozgás a földön tiszta.

Egy árnyék válik le a fenyőkről.

Hatalmas – borzongató szürke és fekete szőrgerinc, amely mintha beszívná a maradék fényt. Folyékony, áramló kecsességgel mozog, amitől Aaron ügyetlennek és töröttnek érzi magát pusztán attól, hogy nézi. A bestia három lábnyira áll meg tőle.

Egy farkas. De a szó túl kicsinek tűnik.

Lehajtja a fejét, a masszív vállak megfordulnak a bunda alatt. Szemei a kén ikerérméi, pislogás nélküliek, ősiek, és teljesen mentesek a szánalomtól.

Nem morog. Egyszerűen lélegzik, gőzfelhőket fújva a fagyos levegőbe. Közelebb lép, mancsainak párnái most némák a mohán. Pofáját Aaron mellkasához engedi.

Nem tud összerezzenni. Nem tud sikítani. Csak a szagát érzi – a nedves szőr, a fenyőgyanta és a nyers hús rézszagának átható, nehéz pézsmaillatát.

Meg fog enni, gondolja, a felismerés úgy lebeg át az elméjén, mint falevél a patakon. Már halott hús vagyok.

A farkas feje felemelkedik. Nyelve, egy durva, meleg csiszolópapírcsík, végighúzódik Aaron arcán. Ez nem vigasztalás. Ez ellenőrzés. A sót, a kormot és a vért kóstolgatja.

Aztán a farkas megdermed. Fülei hátracsapódnak.

Új árnyék vetül a hóra, elnyelve a farkas alakját. Ez a jelenlét másmilyen. Könnyedebb. Nem súly a földön, hanem a szél része.

Hűvös, karcsú ujjak nyomódnak a homlokához, jobban sokkolva őt, mint a hó. A farkas prüszköl, hátralép, teret enged.

Egy hang szólal meg. Nem beszédnek hangzik. Olyan, mint a folyó alatt egymáshoz csiszolódó kövek – mély, torokhangú, ritmusos. A nyelvnek nincsenek éles szélei, nincs logikája, amibe az agya belekapaszkodhatna. Csak hang és szándék.

Aaron próbálja kérni a rendőrséget. Próbál segítséget kérni. De a tudós halott, és az ember haldoklik.

– Vettä...

A szó kicsúszik – a víz finn neve, egy kísértet a gyerekkorából, amire harminc éve nem gondolt. Könyörgés egy anyához, aki már rég elment.

A hűvös ujjak elidőznek. A sárga szemek figyelnek. Aztán a tintaömlés beborítja a világ többi részét, és Aaron a sötétbe süllyed.

6.

Az idő nem telik. Erjed.

Sűrű, lázas levessé válik, ahol hallucinációk úsznak, mint a zsír. A géptörzs tüze még mindig emészti őt, a bőre alá kúszik, gőzzé forralja a vérét.

Az egyetlen kegyelem a jég.

A jég egy nő. Még nincs arca, csak textúrák gyűjteménye. Kérges ujjbegyek a halántékán. Egy nedves, durva rongy – talán vászon? – a válla nyers hamburgerhúsához nyomkodva. Összerezzen, szaggatott zihálás szakad fel a torkából, de a kezek nem húzódnak vissza. Nehéz, parancsoló kezek. Lenyomják a prémekbe, a földhöz horgonyozzák, amikor a láz megpróbálja elragadni.

A szag az első dolog, ami valóságosnak érződik. Nem a zuhanás kémiai csípőssége, sem a kórház steril fertőtlenítőszaga. A levegő itt sűrű és barna. Füst, cserzett bőr, zúzott fenyőtűk és valami éles illatát árasztja – talán fűzfakéregét –, ami forró vízben ázik.

– Juoda. Igyál.

A parancs mély, a mellkasában vibrál.

Valami kemény koccan repedezett fogaihoz. Fa. Meleg, sűrű folyadék árasztja el a száját. Moha és keserű gyökerek íze van, olyan földmély íz, hogy öklendezni kezd tőle. Próbálja elfordítani a fejét, de egy kar csúszik a nyaka mögé, erőlködés nélkül megemelve őt.

Ő egy rongybaba, egy zsák törött csont. A nő tömör tölgyfa. Gyanta és a szabad ég illata árad belőle. Lenyeli a főzetet, mert nincs választása; a nő akarata erősebb, mint az ő torka.

A sötétség visszatér, de most lágyabb.

Napok folynak éjszakákba. Az időt csak a kicsi, kerek ablakon besüvítő szürke fény szögének változásával méri. A mennyezet nem vakolat; koromfekete gerendák, amelyeken száradó gyógynövénycsokrok lógnak, mintha zsugorított fejek lennének a homályban.

Aztán jön a hang.

Karmolás. Karmolás.

Nem patkány. Ez nehéz. Csont vonszolódik a fán.

Aaron elfordítja a fejét. A mozdulat mindenébe kerül, izzadság gyöngyözik a homlokán.

A Farkas ott van.

Az ajtónál ül, az éjszakából kivágott sziluett. Valószínűtlenül nagy, feje súrolja a szarufákról lógó szárított növényeket. Sárga szemei Aaronra szegeződnek – nem agresszióval, hanem ijesztő, ragadozó türelemmel.

A nő elfordul a Farkastól, profilját megvilágítja a tűzhely borostyán fénye.

Aaron elméjében a köd először oszlik fel annyira, hogy lássa őt. Nem szellem. Hús és vér, kicsi, de egy gyökérrendszer szívós, megtévesztő erejével bír. Haja sötét, olyan szoros fonatba húzva, hogy feszíti a halántékát, felfedve egy éles, időjárás edzette és korommal maszatos arcot.

Közelebb lép az ágyhoz. A padlódeszkák ezúttal nem nyikorognak.

– Tu es réveillé – mondja.

A hang lágy, dallamos – megdöbbentő ellentéte annak a torokhangú parancsnak, amit a bestiának adott. Úgy folyik, mint a meleg méz.

Aaron bámulja őt. A hangok semmit sem jelentenek számára. Agya, amely még mindig a sokkban úszik, próbálja értelmezni a ritmust. Ez nem az anyanyelve, a finn éles, ütős lüktetése. Nem az angol lapos hasznossága. Úgy hangzik, mint egy dal egy olyan helyről, ahol hó helyett szőlőskertek vannak.

– Je t'ai fait peur? – kérdezi a nő, fejét félrebillentve. – Le loup... il ne mord pas. Pas souvent.

Választ vár.

Aaron csak pislog, torka túl száraz ahhoz, hogy szavakat formáljon, elméje túl törött a fordításhoz. Butának, nehéznek és hihetetlenül idegennek érzi magát.

A nő összeráncolja a homlokát, apró ránc jelenik meg a szemöldökei között. Közelebb hajol, a férfi szemét kutatja.

– Suomi? – tippel, a szó bizonytalannak érződik a nyelvén.

A férfi egy gyenge bólintást présel ki magából. – Suomi.

A nő kifújja a levegőt, az arckifejezésében keveredik a frusztráció és a megkönnyebbülés. Felegyenesedik, kezét durva gyapjútunikájába törli.

– Ah. Merde. – Motyogja az orra alatt, a mennyezetgerendákra nézve, mintha tőlük kérne türelmet.

Visszanéz rá, arca komoly. A saját mellkasára bök. – Maya.

– Aaron – hörgi a férfi. A név olyan, mint a sóder a torkában.

– Aaron. – A nő ízlelgeti a nevet, lágyítva a magánhangzókat. Tétovázik, keresi a hidat kettejük között. Feltartja a kezét, tenyere nyitva, küzd, hogy felépítse a hidat egy alig ismert nyelv romjaiból.

– Én... – kezdi, az angol szavak vaskosan, erős akcentussal jönnek. – Én beszélni... nem jól. Kicsi szavak. Rossz szavak.

A farkasra mutat, aztán az ajtóra, majd vissza a férfira.

– Te aludni – parancsolja, az angol esetlen, de a szándék tiszta. – Világ van... hideg. Itt... – Kezét a férfi szíve fölé helyezi. – Itt van tűz. Tartani tűz.

Nem elegáns. Törött és nyers. De ahogy a keze a mellkasán nyugszik, Aaron érzi, hogy az első igazi horgony leereszkedik. A nőnek nincs szüksége tökéletes nyelvtanra. Megmentette az életét.

7.

A láz nem szűnik meg. Vadászik rá.

Üldözi őt az égő repülőgép törzsén keresztül, le a sötét földbe. A delíriumban nyelvek gubancolódnak össze a szájában, mint a damil.

– Anteeksi – félrebeszél, csapkodva a prémek között. – Minä... én... sajnálom. Bocsáss meg, én... sajnálom.

Hűvös kezek szorítják meg az arcát, elég erősen ahhoz, hogy nyomot hagyjanak.

– Sss. Calme-toi. – Nyugodj meg.

A nő a horgony. Ő a kínzó is. Lehántja a kérges vásznat a válláról – az érzés olyan, mintha ragasztószalagot tépnének le nedves papírról –, és új kenőcsöt visz fel. Hideg, nyálkás, és erjedés szaga van. Méz és rothadás. Az élet eszi a halált.

A fájdalomrohamok között meglátja a harmadik jelenlétet.

Az Öregasszonyt.

A sarokban ül, egy sötét, göcsörtös fából faragott hintaszékben. Előre-hátra ringatózik, de nem ad ki hangot. Semmi nyikorgás. Semmi suttogás.

Olyan kicsi, mintha füstben szárították volna ki, bőre mély, kaotikus ráncok térképe, mint egy fagyban hagyott mocsári alma. Szürke gyapjúkendők rétegeibe burkolózik, amelyek elnyelik az alakját. Sosem beszél. Sosem mozdul. Csak figyeli őt tejszerű, távoli szemekkel, amelyek mégis mindent látnak. Szemekkel, amelyek láttak már száz telet eltemetni száz embert.

Valóságos? – tűnődik Aaron, a finn gondolat lomhán sodródik: Onko hän totta? Vagy csak egy kísértet, akit a láz hozott?

Aztán eljön a kék csend éjszakája.

Olyan tisztaságra ébred, ami törékenynek érződik, mint a vékony jég. A fájdalom távoli, tompa lüktetés a háttérben.

A fiatalabb nő, Maya, fölé hajol. Haja kiszabadult a fonatból, súlyos tintafüggönyként hullik a férfi mellkasára, csiklandozva a bőrét.

Egyik kezében kis agyagtálat tart. A másikkal belemmártja mutatóujját egy sűrű, kék-fekete pasztába.

Nem kér engedélyt. Megérinti a szegycsontját.

A paszta sokkolóan hideg. Bizserget, beszívódik a pórusain keresztül, keresi a csontjaiba zárt hőséget. A nő egy vonalat húz lefelé a mellkasán, kettévágva őt. Aztán egy ívet. Egy recés rúnát a szíve fölé.

Aaron bénultan figyeli. Primitívnek érződik. Olyannak érződik, ami... pakanallinen. Pogány.

Az elméje, melyet évtizedek liturgiája kondicionált, visszahőköl. Ez rossz. Ez boszorkányság. Logikáért, racionális pajzsért tapogatózik, de az agya csak egy gyerek egyszerű, kétségbeesett finn nyelvét kínálja.

Älä. Ne.

De nem tud beszélni. A megkönnyebbülés túl erős. Ahol a kék vonalak érintik, az égési sérülések kínja eltűnik, helyét zsibbadt vibrálás veszi át.