Josephnek

az ő önzetlensége, szeretete
és végtelen kedvessége
adott szárnyakat
ezeknek az unikornisoknak

Prológus

Az operatőr már azelőtt hallotta az unikornisokat, hogy látta volna őket.

Fülsiketítő visítás, gyilkos morgás és véres fogak csikorgása.

Az operatőr már azelőtt érezte az unikornisok szagát, hogy látta volna őket.

Dohos lehelet, oszló hús szaga és az örökké tartó halál bűze.

Az operatőr már azelőtt érezte az unikornisokat, hogy látta volna őket.

Valahol a csontjai legmélyén mennydörögtek rothadó patáik, és benne egyre nőtt a félelem, minden idegszála és sejtje menekülésre ösztökélte. De neki még feladata volt.

Az operatőr nézte az unikornisokat, amint felbukkantak a hegygerincen.

Nyolcan voltak. Gonosz szellemként vágtattak a réten, csontvázszárnyaikat széttárták, és felemelkedtek.

Mint a vihar homályos szeme, fekete füst örvénylett körülöttük, mennydörgés dübörgött nyomukban, és villámok csaptak a földre félelmetes patájuk alól.

Nyolc kísérteties szarv hasított a levegőbe, miközben a szörnyetegek harci üvöltése zengett.

A falubeliek sikítoztak, néhányan menekülni próbáltak. De már túl késő volt.

Az operatőr a falu főterén állt, amikor az első unikornis leszállt.

Horkantásával szikrákat szórt, a földet kaparta, hangos szuszogása pusztítást és zűrzavart hozott.

Az operatőr keze remegett, de tovább forgatott. Még feladata volt.

Az unikornis lehajtotta óriási fejét, pengeéles szarvát egyenesen a kamera lencséjére szegezte.

Véreres szemét az operatőrre emelte; csak pusztulás látszott benne, semmi más.

A falu számára elveszett minden remény. Ahogy számára is.

Persze mindig is tudta, hogy nem élhet túl egy vadunikornis-támadást.

Csak abban bízott, hogy most készült felvételei eljutnak majd Anyaföldre.

Mert aki vad unikornissal találkozik, annak bevégeztetett.

A férfi leeresztette a kamerát, remélve, hogy elvégezte feladatát.

Az unikornisok ugyanis nem a tündérmesékhez tartoznak… hanem a rémálmokhoz.

1.

A tolvaj

Skandar Smith az ágyával szemközti unikornisos posztert bámulta. Már elég világos volt odakint ahhoz, hogy jól lássa a repülés közben megfeszülő szárnyakat, a csillogó ezüstpáncélzatot, mely az egyszarvú testének java részét befedte, csak vadul vöröslő szemét, széles állkapcsát és hegyes, szürke szarvát hagyta csupaszon. Újkori Fagy volt Skandar kedvence, amióta lovasa, Aspen McGrath bejutott vele a Káosz Kupára három évvel azelőtt. Skandar úgy gondolta, minden esélyük megvan arra, hogy megnyerjék az idei versenyt.

A posztert Skandar tizenharmadik születésnapjára kapta három hónappal azelőtt. A könyvesbolt kirakatában bámulta, és azt képzelte, hogy ő Újkori Fagy lovasa, és ott áll a kép kerete mellett versenyre készen. Kifejezetten nehezére esett megkérnie apját, hogy vegye meg neki. Amióta csak az eszét tudta, nem volt sok pénzük, sosem kért ajándékba semmit. De Skandar annyira vágyott erre a poszterre…

A konyhából csörömpölés hallatszott. Bármely másik napon Skandar kiugrott volna az ágyából, attól rettegve, hogy idegen jár a lakásban. Általában ő, vagy a szemközti ágyon alvó nővére, Kenna készítette a reggelit. Skandar apja nem volt lusta – nem erről van szó –, csak a legtöbbször nehezére esett felkelni, különösen akkor, amikor épp nem volt munkája. És már egy ideje nem volt neki.

Az a nap viszont nem volt átlagos nap. Aznap volt a verseny. És apának a Káosz Kupa többet jelentett a születésnapoknál vagy a karácsonynál.

– Nem unod még azt a hülye posztert? – mordult fel Kenna.

– Apa csinálja a reggelit – felelte Skandar abban bízva, hogy nővérének ettől jobb kedve lesz.

– Nem vagyok éhes. – A fal felé fordult, barna haja kilógott paplanja alól. – Mellesleg kizárt, hogy Aspen és Újkori Fagy nyerjen.

– Azt hittem, téged ez nem érdekel.

– Nem is… – Kenna visszafordult, és a reggeli napfénytől hunyorogva nézett Skandarra. – Követned kéne a statisztikákat, Skar. Fagy percenkénti szárnycsapásainak száma nem több a huszonöt versenyző átlagánál. És azzal is baj van, hogy a szövetséges elemük a víz.

– Mi azzal a baj? – Skandar szíve repesett, annak dacára, hogy nővére nem hitt Aspen és Fagy győzelmében. Kenna oly régóta nem beszélt az unikornisokról, hogy majdnem elfelejtette, milyen is ez. Fiatalabb korukban állandóan azon vitatkoztak, hogy milyen elemeik lennének, ha unikornislovasokká válhatnának. Kenna következetesen tűzforgató akart lenni, Skandar azonban sosem tudott dönteni.

– Elfelejtetted a keltetőórákon tanultakat? Aspen és Újkori Fagy vízszövetségesek, igaz? És két légforgató van az esélyesek között: Ema Templeton és Tom Nazari. Mindketten tudjuk, hogy a levegő sok szempontból jobb a víznél.

Skandar nővére felkönyökölt, mogyorószín hajjal keretezett vékony, sápadt arcán izgatottság tükröződött, szeme vadul lángolt. Kenna egy évvel volt idősebb Skandarnál, de annyira hasonlítottak egymásra, hogy gyakran ikreknek nézték őket.

– Majd meglátod – mondta vigyorogva Skandar. – Aspen tanult a korábbi Káosz Kupákból. Nem csak vizet használ majd, annál ő okosabb. Tavaly is kombinálta az elemeket. Ha én lovagolnék Újkori Fagyon, villámcsapásokat és örvénytámadásokat használnék.

Kenna arca egyszeriben megváltozott. Tekintete elhomályosodott, és a mosoly eltűnt a szája sarkából. Könyökét leeresztve ismét a fal felé fordult, piros paplanját vállára húzta.

– Kenn, sajnálom, nem úgy értettem…

Az ajtó alatt sült bacon és pirítós illata kúszott be a szobába.

Skandar gyomra hangosan megkordult a csendben.

– Kenna!

– Hagyj békén, Skar.

– Nem nézed meg a kupát apával és velem?

Nem jött válasz.

Skandar felöltözött, miközben csalódás és bűntudat szorongatta a torkát. Nem kellett volna így fogalmaznia. „Ha én lovagolnék.” Úgy beszélgettek, mint régen, Kenna keltetővizsgája előtt, mielőtt nővére minden álma szertefoszlott volna.

Skandar sülő tojások sercegésére és régi kupaközvetítések zajára lépett be a konyhába. Apa a serpenyő fölé hajolva dudorászott. Amikor megpillantotta Skandart, elvigyorodott. Skandar idejét sem tudta, mikor látta őt utoljára mosolyogni. Apa arca elkomorult.

– Kenna nem jön?

– Még alszik – hazudta Skandar, mert nem akarta elrontani apa jókedvét.

– Nem könnyű most neki. Ez az első verseny, mióta…

Skandar magától is tudta a mondat végét. Ez volt az első Káosz Kupa azóta, hogy Kenna tavaly megbukott a keltetővizsgán, és ezzel elvesztette minden esélyét, hogy unikornislovassá váljék.

A baj az volt, hogy apa látszólag nem fogta fel, a keltetővizsgán milyen ritkán szoktak átmenni. Túlságosan szerette az unikornisokat, és kétségbeesve remélte, hogy legalább az egyik gyereke lovas lesz. Azt mondogatta, az mindent helyrehozna – a pénzügyi problémáikat, a jövőjüket, megteremtené boldogságukat, jóvátenné még azokat a napokat is, amikor az ágyból sem tudott kikelni. Az unikornisok végtére is mágikus lények. Ezért erőltette egész életében, hogy Kenna letegye a vizsgát, és nyissa ki a keltetőajtót Szigeten. Mert egy unikornistojáshoz van rendelve. Azzal boldoggá tenné az anyját. És Kenna hetedik óta a legjobb volt a Christchurch középiskola keltetőóráin. Ha valaki el fog jutni Szigetre, akkor az Kenna Smith, mondogatták a tanárai. Ő pedig megbukott.

Néhány hónapja már Skandarnak mondogatta ugyanezt az apja. Hogy lehetséges, valószínű, mi több, elkerülhetetlen, hogy lovassá váljék. És annak ellenére, hogy tudta, mennyire rendkívüli lenne ez – és annak ellenére, hogy látta, milyen csalódott volt Kenna tavaly –, Skandar mindennél jobban akarta, hogy igaza legyen.

– Idén rajtad a sor, nem igaz? – apa zsíros kezével megborzolta Skandar haját. – A legjobb bundás kenyér úgy készül… – és ahogy apa utasítgatta, Skandar a megfelelő ritmusban bólogatott, mintha nem tudná mindezt magától is. Más gyerekek talán unták volna a helyzetet, de Skandar örült, amikor apa megdicsérte, hogy tökéletesen ropogósra sütötte a kenyeret.

Kenna nem jött ki reggelizni, de ez láthatóan nem nagyon érdekelte apát, aki Skandarral együtt kolbászt, szalonnát, tojást, babot és bundás kenyeret evett. Skandar megállta, hogy rákérdezzen, honnan volt pénzük ilyen gazdag reggelire. Kupanap volt. Apa minden mást el akart felejteni, akárcsak Skandar. Legalább erre az egy napra. Felkapta hát a bontatlan majonézes tubust, és addig nyomta a tányérjára, amíg nem tocsogott minden a majonézben.

– Még mindig Aspen McGrathnak és Újkori Fagynak drukkolsz? – kérdezte apa teli szájjal. – Elfelejtettem mondani, hogy ha akarod, nyugodtan meghívhatod a barátaidat a versenyre. Szoktatok ilyesmit csinálni, nem? Rajtam ne múljék.

Skandar a tányérjába bámult. Hogyan is magyarázhatná el, hogy nincs barátja, akit meghívhatna? Azt meg pláne, hogy erről főleg apa tehet.

A baj azzal volt, hogy apára oda kellett figyelni, amikor nem volt jól – vagyis nem volt elég boldog –, emiatt Skandar kimaradt a „normális” dolgokból, amikor barátkozni lehetett volna. Nem maradhatott iskola után, hogy a parkban lógjon, nem volt zsebpénze sem, így játékterembe sem mehetett, és fish and chipset sem tudott venni a Margate Beachen. Skandar ezekből kimaradt, a barátok pedig az ilyen helyeken teremtek, nem angolórán, vagy egy pohár állott sodó fölött az uzsonnaszünetben. És az apára való odafigyelés azt is jelentette, hogy Skandarnak néha nem akadt tiszta ruhája, vagy nem jutott ideje a fogmosásra. És ezt bizony észrevették. Mindent észrevettek – és mindenre emlékeztek.

Valahogy Kennának nem volt ennyire rossz. Skandar szerint azért, mert magabiztosabb volt nála. Skandar agya leblokkolt, ahányszor csak valami okosat vagy vicceset szeretett volna mondani. Percekkel később persze már ment volna, de némelyik osztálytársával szemtől szemben állva csak furcsa zúgás volt a fejében, üresség. Kennának nem volt ilyen gondja; egyszer hallotta, hogyan oszt ki egy csapat lányt, akik arról suttogtak, milyen furcsa is apa. „Az én apám, az én dolgom – mondta nyugodtan. – Szálljatok le róla, különben megbánjátok.”

– Családi programjuk van – motyogta végül Skandar, és érezte, hogy elpirul. Mindig elpirult, ha nem a színtiszta igazat mondta.

Apa persze észre sem vette – a tányérokat kezdte összeszedni, ami olyan ritka látvány volt, hogy Skandarnak kétszer is pislognia kellett, hogy meggyőződjék róla, jól lát.

– Mi van Owennel? Ő jó haverod, nem?

Owen volt a legrosszabb. Apa azért hitte a barátjának, mert egyszer meglátott egy csomó tőle jövő értesítést Skandar telefonján. Skandar nem mondta el, hogy korántsem baráti üzenetekről volt szó.

– Ja, igen, ő imádja a Káosz Kupát – állt fel Skandar, hogy segítsen. – Csak idén a nagyszüleinél nézi, és ők elég messze laknak.

Ezt még csak nem is Skandar találta ki, csupán meghallotta, amint Owen erről panaszkodik a haverjainak. Közvetlenül azelőtt, hogy kitépett volna három lapot Skandar matekfüzetéből, hogy aztán összegyűrve a képébe vágja.

– Kenna! – kiáltott fel hirtelen apa. – Mindjárt kezdődik!

Miután egy darabig nem érkezett válasz, apa eltűnt a hálószobájukban, Skandar pedig a kanapéra telepedett a javában folyó közvetítés elé.

A riporter egy korábbi Káosz Kupa-lovast kérdezett a fő arénában, közvetlenül a kezdővonalnál. Skandar felhangosította a tévét.

– És számít durva összecsapásokra a mai versenyen? – A riporter arca kipirult az izgalomtól.

– Természetesen – felelte a lovas, és meggyőződéssel bólintott. – Sokféle képességű versenyző van a mezőnyben, Tim. Az emberek Federico és Alkonyvér tűzerejére figyelnek, de mi van Ema Templetonnal és Szirt Ijedelmével? Lehet, hogy légforgató, de sok másban is tehetséges. Az emberek hajlamosak elfelejteni, hogy a legjobb Káosz Kupa-lovasok képesek uralni mind a négy elemet, nem csak azt, amellyel szövetségben vannak.

A négy elem. A keltetővizsga legfontosabb része. Skandar órákat töltött azzal, hogy megtanulja, mely híres unikornisok és lovasaik voltak szövetségesei a tűznek, a víznek, a földnek vagy a levegőnek, milyen támadó és védekezési módszereket kedveltek az égi csatákban. Skandar gyomra összeszorult: nem tudta elhinni, hogy a vizsga holnapután lesz.

Apa gondterhelt arccal tért vissza.

– Mindjárt jön – mondta, és leült Skandar mellé az ütött-kopott kanapéra. – Nehezen értitek meg ezt, gyerekek – sóhajtotta a képernyőt bámulva. – Tizenhárom évvel ezelőtt, amikor az én generációm először nézhette a Káosz Kupát, elég volt a tudat, hogy Sziget létezik. Én már túl öreg voltam ahhoz, hogy lovas lehessek. De a verseny, az unikornisok, az elemek… annyira varázslatosak voltak… nekem is és anyukádnak is.

Skandar nem mozdult, nem merte elszakítani tekintetét a képernyőről; az unikornisok épp akkor léptek be az arénába. Apa csak a Káosz Kupa napján beszélt Skandar és Kenna anyukájáról. Skandar már lemondott arról, hogy bármikor máskor szóba hozza a hetedik születésnapja óta – megtanulta, hogy ezzel csak felzaklatja és felmérgesíti apát, és azt éri el, hogy a szobájába zárkózzék napokra.

– Sosem láttam anyukádat annyira izgatottnak, mint az első Káosz Kupa napján – folytatta apa. – Épp ott ült, ahol te most, egyszerre mosolygott és sírt, téged tartott a karjában. Alig néhány hónapos lehettél.

Skandar hallotta már korábban ezt a történetet, de egyáltalán nem bánta.

Ő és Kenna kétségbeesetten vágytak hallani az anyukájukról. Nagyi – apa anyukája – szokott ugyan róla beszélni, de ők mégis annak örültek leginkább, ha apa mesélt, aki a legjobban szerette őt. És néha a sokszor ismételt történetek újabb részletei bukkantak elő, például hogy Rosemary Smith mindig Bertie-nek hívta apát, sosem Robertnek. Vagy hogy mennyire szeretett a kádban énekelni, hogy a kedvenc virága az árvácska volt, vagy hogy az elemek közül a vizet szerette legjobban az első és utolsó Káosz Kupában, amelyet látott.

– Sosem felejtem el – folytatta apa egyenesen Skandarra nézve –, mikor véget ért az első Káosz Kupa, anyukád megfogta az aprócska kezedet, ujjával a tenyeredbe rajzolt, és mintha imádkozna, azt suttogta: „Kicsim, lesz egy unikornisod, megígérem.”

Skandar nagyot nyelt. Apa sosem mesélte ezt korábban. Talán a keltetésvizsgájára tartogatta. És lehet, hogy nem is volt igaz. Skandar sosem tudhatta meg, hogy Rosemary Smith tényleg ígért-e neki egy unikornist, mert három nappal azután, hogy Anyaföld legelőször unikornisversenyt nézhetett, ő minden figyelmeztetés nélkül meghalt.

Skandar sosem vallotta volna be sem apának, sem Kenná-
nak, hogy az egyik ok, amiért annyira szerette a Káosz Kupát, az volt, hogy közelebb érezhette magát az anyukájához. Elképzelte, amint az unikornisokat nézi, ahogy az izgalom a mellkasába költözik – éppúgy, mint most neki –, olyan volt, mintha ott lenne vele.

Kenna bebattyogott a szobába, kezében egy gabonapelyhes tálkát egyensúlyozva.

– Skar, most komolyan, majonéz reggelire? – mutatott testvére maszatos tányérjára a kupac tetején. – Százszor elmondtam, az nem egy vállalható kedvenc étel, öcsi.

Skandar vállat vont, Kenna pedig felnevetett, és melléhuppant a kanapéra.

– Ti ketten elfoglaltok minden helyet. Jövőre a földön fogok kuporogni – mondta apa nevetve.

Skandar szíve összeszorult. Ha jól sikerül a vizsgája, jövőre ő már nem lesz itt. Személyesen fogja nézni a Káosz Kupát Szigeten, és lesz egy saját unikornisa.

– Kenna, ki vele, kinek drukkolsz? – kérdezte apa Skandar fölött áthajolva.

Kenna a tévét bámulta, és jókedvűen falatozott.

– Kenna szerint Aspen és Újkori Fagy nem nyerhetnek – mondta Skandar, és várta nővére reakcióját.

Működött a provokáció.

– Talán máskor nyerhet Aspen, de ez a verseny nem kedvez egy vízforgatónak.

Kenna megnyugtatóan ismerős mozdulattal a füle mögé tűrt egy hajtincset. Az öccse ettől úgy érezte, minden rendben lesz vele, még akkor is, ha jövőre apával kettesben ülnek csak a kanapén.

Skandar megrázta a fejét.

– Mondtam neked, hogy Aspen nem csak a vízre fog hagyatkozni. Sokkal eszesebb annál; használni fog levegő-, tűz- és földtámadást is.

– Egy lovas akkor is a szövetséges elemében a legerősebb, Skar. Ezért hívják szövetségesnek, nem? Ha Aspen tűzzel támad, az azért nem olyan, mint egy tűzforgató tűztámadása, vagy tévedek?

– Jó, hagyjuk. Szerinted ki fog nyerni? – Skandar felült, és apa felhangosította a tévét. A kommentátor teljes lázban égett, amint a páncélos versenyzők tülekedni kezdtek a startvonalnál.

– Ema Templeton és Szirt Ijedelme – mondta Kenna halkan. – Tavaly tizedik volt, légforgató, jó állóképességű, bátor, intelligens. Olyan lovas, amilyen én lettem volna.

Skandar először hallotta Kennát beismerni, hogy soha nem lehet lovas. Mondani akart valamit, de nem tudta, mit, aztán meg túl késő lett. Hallgatta inkább a rajt előtti másodperceket kitölteni igyekvő kommentátort.

– Azoknak, akik először csatlakoznak hozzánk, elmondom, hogy Négypont városából, Sziget fővárosából jelentkezünk. Néhány másodperc múlva ezek az unikornisok kirepülnek e híres arénából, és elkezdik a légi versenyt: erőt próbáló tizenhat kilométeres táv ez égi csatákkal! A versenyzőknek a lebegő jeleket megkerülve kell végigmenniük a pályán, ha nem akarnak kizárást, és ez nem könnyű, ha minden kanyarban huszonnégy ellenfél igyekszik kiütni vagy lelassítani őket elemi mágiával. Ó, indul a visszaszámlálás: öt, négy, három, kettő… És elindultak!

Skandar nézte, ahogy a rajtrács a huszonöt, lónál kétszerte nagyobb unikornis fölé emelkedik, és az állatok előrelendülnek. A lovasok páncélozott lába egymásnak csapódott, ahogy ösztökélték az unikornisokat, hogy már a rajtnál előnyhöz jussanak. Ők maguk a nyeregbe lapultak, ezzel is gyorsítva a száguldást. És itt következett Skandar kedvenc része. Az unikornisok kiterjesztették nagy, tollas szárnyaikat, és elrugaszkodtak az aréna homokjáról. A mikrofonok közvetítették a lovasok ujjongásait, mely sisakjukon is áthatolt. És más is jól hallatszott – egy hang, melytől Skandar gerincén minden évben végigfutott a borzongás. Belső hangok az unikornisok mellkasának mélyéről, rémisztőbbek, mint az oroszlánüvöltés, ősibbek bárminél, amit valaha is Anyaföldön hallott. A hang, amely azonnal menekülésre késztet.

Az unikornisok lökdösték egymást, hogy a legjobb helyzetbe kerüljenek, fémpáncélzatuk egymásnak ütődött. Szarvuk hegye megcsillant a napfényben, ahogy ellenfeleik-
kel küzdöttek. Csikorgó fogaikat hab lepte be, orrlyukaik kitágulva vöröslöttek. Az eget az elemek mágiája uralta: tűzgömbök, porviharok, villanások, vízfalak. A tomboló égi csaták hátterében fodros felhők lebegtek. A lovasok jobb tenyerében izzottak az elemek, amint eltökélten utat törtek maguknak a versenypályán.

Nem volt szép látvány. Az unikornisok rugdostak, foggal darabokat téptek ki a többiek húsából, és tűzzel bombázták egymást. A harmadik percben a kamera egy zuhanó egyszarvút mutatott, lovasának haja lángba borult, egyik karja hasznavehetetlenül fityegett, és körkörös ívben száguldottak a föld felé, majd amikor becsapódtak, az unikornis szárnyából és lovasa szőke hajából füst gomolygott fel.

A szpíker felnyögött.

– Hilary Winters és Liliompenge kiesett az idei Káosz Kupából. Nyereményük egy törött kar, néhány csúf égésnyom és Liliompenge szárnysérülése.

A kamera visszaváltott az élbolyra. Federico Jones és Alkonyvér épp Aspen McGrathszal és Újkori Faggyal égi csatázott. Aspen megidézett egy jégíjat, és folyamatosan nyilazta Federico páncélozott hátát, hátha lelassíthatja. Federico izzó pajzsot használt, hogy elolvassza a nyilakat, de Aspen jól célzott, és Újkori Fagy egyre inkább felzárkózott. Persze Federico sem adta fel: amint Aspen közelebb repült, feje felett lángnyelvek robbantak fel.

– Micsoda vadtűztámadás Federicótól! – rikkantotta a kommentátor lenyűgözve. – Nem könnyű mutatvány ilyen sebességnél és ilyen magasságban. De… ó… látták ezt?

Jégkristályok szövődtek hálóvá Újkori Fagy és Aspen körül, mígnem olyan vastag gubót alkottak, hogy a vadtűz nem tudta elérni őket; Skandar látta, amint Federico csalódottan kiabál, miután tűztámadásuk kudarcot vallott, Aspen pedig máris áttör a jégburkon, és előzni kezd.

– Tom Nazari és Ördögkönny vezet, őt követi Ema Templeton Szirt Ijedelme hátán. A harmadik Alodie Birch és Folyaminád Herceg, és ezután a hihetetlen tűz- és vízcsata után Aspen McGrath és Újkori Fagy a negyedik… és most felgyorsít! – emelte fel a kommentátor a hangját.

Aspen vörös haja hátraomlott, amint Újkori Fagy hihetetlen sebességre kapcsolt, szárnya elmosódott, miközben megelőzte Folyaminád Herceget, aki villámcsapásként cikázott alig néhány centivel elkerülve Aspent. Aztán Fagy hatalmas, szürke szárnyaival elrepült Kenna kedvence, Szirt Ijedelme mellett, majd Tom Nazari fekete unikornisa, Ördögkönny mellett is. És Aspen átvette a vezetést.

– Igen! – Skandar a levegőbe bokszolt. Nem volt rá jellemző a mozdulat, de az egész olyan valószínűtlen és hihetetlen volt.

– Sosem láttam még ilyet – üvöltötte a kommentátor. – Micsoda előzés!

Kenna kapkodva vette a levegőt, tekintete a cél felé közelítő unikornisokra szegeződött.

– Ezt nem hiszem el!

– Százméteres előnnyel fog győzni – sikoltotta egy másik kommentátor.

Skandar tátott szájjal bámulta, amint Újkori Fagy patái az aréna homokjára ereszkedtek. Aspen elszánt tekintettel nógatta, és áthaladtak a cél boltíve alatt.

Skandar felugrott, és izgatottan kiabált:

– Megnyerték! Megnyerték! Látod, Kenna, megmondtam! Tudtam, tudtam!

Kenna nevetett, szeme csillogott, és ez még szebbé tette a győzelmet.

– Oké, Skar! Ez tényleg nem volt semmi! Igazad volt. Azok a jégkristályok, micsoda csel! Sosem láttam ilyet.

– Várjatok! – Apa a tévé előtt állt. – Valami nincs rendben.

Skandar és Kenna két oldalról mellé léptek. Skandar hallotta a tömeg kiáltását, de ez nem az izgatottság hangja volt, hanem a félelemé. Több unikornis már nem futott be a célba a boltív alatt. A szpíkerek hallgattak, a kép nem változott – egyetlen szemszögből látszott az aréna, mintha a kameramanok elhagyták volna a helyüket.

Egy unikornis ereszkedett le az aréna közepére. Nem hasonlított a versenyzőkre – sem Alkonyvérre, sem Újkori Fagyra, de Szirt Ijedelmére sem –, akiknek a verseny utáni ünneplését megszakította. Ennek az unikornisnak majdnem teljesen tolltalan, denevérszerű volt a szárnya; teste csontsovány volt, mint aki éhezik. Szeme kísérteties, vörös rés. Pofáját vér borította, fogait a versenyzőkre vicsorította, mintha rájuk készülne támadni.

Skandar csak ekkor vette észre, hogy az unikornis szarva átlátszó.

– Ez egy vad unikornis – sziszegte. – Mint azon a régi felvételen, amely Szigeten készült. Amelyik évekkel ezelőtt bebizonyította Anyaföldnek, hogy az unikornisok léteznek. Amelyiken megtámadták a falut.

– Valami nincs rendben – ismételte meg apa.

– Nem lehet vad unikornis – suttogta Kenna. – Van lovasa.

Skandar csak akkor vette észre a hátán ülő embert, ha ember volt egyáltalán. A lovas hullámzó, fekete leplet viselt, melynek széle kopott volt és szakadt. Széles, fehérre festett sáv takarta az arcát torkától a feje tetejéig, egészen rövid, sötét hajáig.

Az unikornis felágaskodott, patájával a levegőt rúgta, szájából fekete füst szállt. Fantomlovasa győzelmi üvöltésben tört ki, az unikornis felsivított, és füst lepte be az arénát. Skandar nézte, amint az unikornis a Káosz Kupa versenyzői felé közelít, patái körül szikrák táncolnak, a lovas tenyeréből fehérség lövell ki, és megvilágítja a képernyőt. Mielőtt a látványt végképp eltakarta volna a füst, a lovas megfordult, lassan és kimérten felemelte egyik csontos ujját, és a kamerába mutatott.

Ezután már csak hangok hallatszottak. Az elemi mágia robbanásai, unikornisok sivításai. Egyre több sikoly a tömegből, és lábak összetéveszthetetlen robaja, amint a szigetlakók megpróbálták elhagyni a nézőteret. Az emberek a kamera mellett bukdácsoltak, kétségbeesett kiáltásaik összekeveredtek, Skandar csak egy folyamatosan ismétlődő szót hallott ki belőlük:

Takács.

Skandar még sosem hallott a Takácsról, de ahogy egyre többször suttogta, kiáltotta, sikította a tömeg, egyre jobban félt tőle.

Apához fordult, aki még mindig hitetlenkedve bámulta a sötétbe boruló tévéképernyőt. Kenna tette fel hamarabb a kérdést:

– Apa, ki az a Takács?

– Csitt! – emelte fel a kezét. – Valami történik.

A képernyő kitisztult, a füst felszállóban volt. Félig zokogó, félig üvöltő hangok törtek fel egy homokban térdelő alakból. Még mindig páncélt viselt, hátán kék McGrath felirattal, körülötte a többi lovas állt.

– Kérlek – hallatszott Aspen jajveszékelése az arénán keresztül –, kérlek, hozd őt vissza!

Federico Jones – az iménti heves égi csatájukat feledve – talpra segítette a még mindig kiabáló Aspent.

– A Takács elvitte. Eltűnt. Megnyertük a versenyt, aztán a Takács… – Aspen hangja elcsuklott, és könnyek gördültek le sárfoltos arcán.

– Kapcsolják ki azokat a kamerákat! – harsant fel egy szigorú hang. – Most azonnal! Az anyaföldiek nem láthatják! Kapcsolják már ki!

Az unikornisok fülsiketítő sivalkodásba és üvöltésbe kezdtek. Lovasaik a nyeregbe ugrottak, és csitítani próbálták őket. Így, habzó szájjal, felágaskodva félelmetesebbnek látszottak, mint amilyennek Skandar valaha is látta őket.

A huszonöt lovas közül csak egyetlenegy állt a homokban, a győztes vízforgató, Aspen McGrath. Unikornisa, Újkori Fagy azonban nem volt sehol.

– Ki az a Takács? – kérdezte Kenna ismét.

De nem kapott választ.

2.

Kizárva

– Miss Buntress, meg tudja mondani nekünk, ki az a Takács?

– Miért vitte el a Takács Újkori Fagyot?

– Hogy volt képes a Takács meglovagolni egy vad unikornist?

– Ide tud jönni a Takács Anyaföldre?

– Csend legyen! – kiáltotta Miss Buntress, miközben öklét a homlokára szorította.

Az osztály elhallgatott. Skandar ezelőtt még sosem hallotta Miss Buntresst kiabálni.

– Ez a mai negyedik keltetőórám – mondta, és a táblának támaszkodott. – Pont azt fogom elmondani nektek is, amit a többieknek elmondtam. Nem tudom, ki az a Takács. Nem tudom, hogy tud meglovagolni egy vad unikornist. És egyáltalán nem meglepő módon azt sem tudom, hogy hol van Újkori Fagy.

Aznap mindenki a Káosz Kupáról beszélt. Önmagában nem volt ebben semmi szokatlan, hisz az év legnagyobb eseményének tartották. De ez most más volt: az emberek aggódtak, különösen az ország Skandar-korú gyerekei, akiknek másnap volt a keltetővizsgájuk.

– Miss Buntress – tette fel Maria a kezét –, a szüleim nem akarják, hogy vizsgázzak. Aggódnak, hogy Sziget nem biztonságos.

Néhányan bólogattak.

Miss Buntress felegyenesedett, és végignézett a gyerekeken szemébe lógó vörösesszőke tincsei mögül.

– Attól a ténytől eltekintve, hogy a vizsga törvény szerint kötelező, ki tudná elmondani nekem, hogy mi történne, ha Maria egy unikornis számára lenne rendelve a Keltetőben, és ő nem tenne eleget a hívásának?

Bármelyikük tudott volna válaszolni, de Sami felelt elsőként.

– Ha Maria nem keltetné ki, az unikornisa nem kötődne a választott lovasához. Vad unikornisként kelne ki.

– Pontosan – mondta Miss Buntress. – Épp olyan lenne, mint az a fenevad, akit a Káosz Kupán láttatok.

– Én nem mondtam, hogy anyának és apának igaza van – tiltakozott Maria. – Én menni akarok…

Miss Buntress szóra sem méltatta.

– Tizenöt évvel ezelőtt Sziget a segítségünket kérte, mert híján voltak a lovasoknak. Megértem, hogy mindnyájatokat felzaklattak a történtek, én is feldúlt vagyok. De nem fogom hagyni, hogy a diákjaim kibújjanak a felelősség alól. És most, hogy itt van … ez a Takács, fontosabb, mint valaha, hogy ha nektek rendeltek egy unikornist, azt keltsétek ki! Csak egy esélyetek van. És az az esély idén van.

– Szerintem nagy kamu az egész – hallatszott Owen vontatott hangja a terem hátuljából. – Ha engem kérdeztek, nem is volt az vad unikornis, csak valami álcázott trükk. A neten is ezt olvastam, és…

– Igen, köszönjük, Owen – szakította félbe Miss Buntress. – Ez is egy lehetőség. És most ismételjük át az anyagot, rendben?

Skandar összeráncolt homlokkal bámulta a keltetéstankönyvét. Nem lehetett kamu. Ha valaki csak tréfált, miért ijedtek meg annyira a szigetlakók? Hogy lehet, hogy a fekete köpenyes lovas Sziget legerősebb egyszarvúinak teljes mezőnyén felülkerekedett, és elrabolta Újkori Fagyot? És ki – vagy éppen mi – az a Takács?

Skandar szerette volna, ha van barátja, akivel pusmoghat erről az óra alatt. Akinek megkérdezhetné a véleményét. Ehelyett egy titokzatos vad unikornist rajzolt a munkafüzete margójára. A rajzolás volt az egyetlen dolog, amit Skandar az unikornisokon kívül szeretett. Ez segített neki, hogy Szigetre képzelhesse magát. A vázlatfüzete tele volt harcoló unikornisok és kikelő tojások képeivel, de olykor tengeri jeleneteket is rajzolt, vagy vicces karikatúrákat Kennáról, esetleg – de tényleg csak hébe-hóba – lemásolta az anyukáját egy régi fényképről.

Nem ez volt az első alkalom, hogy azon tűnődött, vajon ő mihez kezdene ebben a helyzetben.

A nap végén – mint mindig – Skandar egyedül várta Kennát az iskola kapujában, és a keltetésjegyzeteit böngészte. Egyszer csak egy semmivel össze nem téveszthető hangot hallott: Owen nevetését. Mindig nagyon mély hangon igyekezett nevetni, hogy idősebbnek hangozzék – mint egy férfi. Skandart ez a hang leginkább egy székrekedéses tehén köhögésére emlékeztette.

– Csak most kaptam őket – sírta egy magasabb hang. – És a kisöcsémnek is adni akartam belőle. Kérlek, ne vedd el…

– Szedd el tőle, Roy – mordult fel Owen.

Roy Owen egyik elmaradhatatlan társa volt.

Ők ketten egy kis hétévest szorítottak a játszótér alacsony falához. A kisfiúnak sápadt, szeplős arca volt és világosvörös haja, Skandart Aspen McGrathra emlékeztette.

– Hé! – Skandar futni kezdett feléjük. Előre tudta, hogy meg fogja bánni. Minden esélye megvolt arra, hogy jól arcon töröljék, de nem hagyhatta a fiút magára Owennel szemben. Egyébként Owen már jó párszor megütötte Skandart. Szinte már szokása volt.

Ahogy odaért hozzájuk, látta, hogy Roy egy marék Káosz kártyát vett el a fiútól.

– Mit mondtál nekem? – lépett Owen Skandar felé.

Skandar gyorsan intett a vörös hajú fiúnak, hogy bújjon el. A srác feje eltűnt a fal mögött.

– Ööö, csak azt akartam kérdezni, hogy nem kellenek-e kölcsön a jegyzeteim – mondta Skandar, miközben a bátorsága szertefoszlott. Rákiabálni Owenre, és megúszni? Hogy is juthatott ilyesmi az eszébe?!

Owen kitépte a keltetésjegyzeteket Skandar markából és Roynak adta, szabad kezével pedig jó erősen beleöklözött Skandar vállába.

– Keltetéscuccok – motyogta Roy, miután belelapozott.

– Remek. Akkor mehetek is. – Skandar oldalra lépett, de Owen megragadta fehér ingénél fogva. Skandar érezte Owen hajzseléjének szagát, mely láthatóan arra szolgált, hogy sötét haját kócosan tartsa.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy átmehetsz a keltetővizsgán? – gúnyolódott Owen. – Csak nem? Te tényleg azt gondolod! Ó, de cuki!

Roy idiótán bólogatott.

– Tényleg azt gondolja, ezek a jegyzetei.

– Hányszor mondtam már neked? – Owen Skandar arcá-
ba hajolt. – Az olyan emberek, mint te, sosem lesznek lovasok. Túl gyenge vagy, túl kicsi és túl szánalmas. Nem tudsz irányítani egy olyan veszélyes lényt, mint az egyszarvú, neked egy pincsi való. Igen, Skandar, szerezned kéne egy pincsit, és azon lovagolni körbe-körbe. Az lenne ám a neked való móka!

Owen épp egy búcsúütésre emelte öklét, amikor valaki megragadta hátulról, és erősen megrántotta.

A gravitáció szemlátomást még Skandarnál is kevésbé kedvelte Owent. Csak zuhant, zuhant, puff, az aszfaltra.

Kenna állt Owen fölött.

– Takarodj a szemem elől, különben sokkal több okod lesz sírni egy egyszerű esésnél.

A lány barna szeme vészjóslóan villogott, Skandart pedig elöntötte a büszkeség. A nővére volt a legeslegjobb.

Owen feltápászkodott, megfordult és elszaladt. Roy a nyomában loholt, még mindig a jegyzeteket szorongatva. Kenna észrevette.

– Hé! Az ott Skandar írása, nem? Gyere csak ide! – azzal utánuk eredt az iskola kapuja felé.

Skandar átkukucskált a falon, szíve hevesen vert.

– Most már előjöhetsz.

A kis vörös hajú fiú Skandar mellé ült, látszott rajta, hogy fél.

– Hogy hívnak? – kérdezte Skandar kedvesen.

– George Norris – mondta a fiú szipogva, és megtörölte könnyes arcát. – Bár ne vette volna el a kártyáimat – tette hozzá csalódottan lóbálva a lábát.

– Hát, George Norris, ez a te szerencsenapod, mert… – Skandar benyúlt a hátizsákjába, és elővette saját unikornislovaskártya-gyűjteményét – most lehetőséged van vásárolni ötöt ezekből a kártyákból hihetetlenül akciós áron, mégpedig… ingyen.

George arca felderült.

Skandar kiterítette előtte a kártyákat.

– Rajta, válassz! – Egy unikornis szárnyának fényes éle villant meg a napfényben.

George hosszan válogatott. Skandar próbált nem fájdalmas arcot vágni, ahogy értékes gyűjteményének néhány darabja eltűnt a kisfiú zsebében.

– És ha legközelebb Owen megfenyeget – állt fel Skandar –, mondd meg neki, hogy ismered a tesómat, Kenna Smitht.

– Ő állította le? – kérdezte George tágra nyílt szemmel. – Félelmetes volt!

– Egyenesen rémisztő! – üvöltött fel váratlanul Kenna, és kidugta fejét a fal mögül.

– Grrr… miért csinálod ezt?! – kapott Skandar a mellkasához.

George boldogan intett nekik.

– Szia, Skandar!

Kenna visszaadta Skandarnak a jegyzeteit.

– Owen megint rád szállt? El kell mondanod, ha bajban vagy. Veled csináltatja a leckéjét? Ezért voltak nála a jegyzeteid?

Apával ellentétben Kenna tisztában volt vele, hogy Owen évek óta zaklatja Skandart. Ő azonban próbálta minél kevésbé terhelni ezzel. Kennát dühítette a dolog, és már enélkül is épp eléggé szomorú volt.

– Senki helyett nem írok leckét, ne aggódj.

– Tudod, hogy sok a dolog otthon. Apa teljesen kész van a Káosz Kupa óta. Azt mondogatja, hogy a Takács ellopta tőle az év egyetlen boldog napját. Mindig vacakul van a kupa után, de ezúttal…

– …még rosszabb – fejezte be helyette Skandar a mondatot. – Tudom, Kenn. Apa újra és újra megnézi a Kupa felvételeit, visszatekeri, kockánként lejátssza… megszállott. Aztán szó nélkül lefekszik, még csak nem is eszik.

– Tudom, hogy holnap lesz – Kenna itt mély lélegzetet vett – a keltetésvizsgád, de emiatt nem állhat meg az élet, tudod? Mert…

– Tudom – sóhajtotta Skandar. Nem akarta hallani, hogy Kenna elmondja, mennyire valószerűtlen, hogy eljusson Szigetre. Így Roy és Owen után különösen nem. A remény, hogy a dolgok megváltoznak, hogy máshol élhet, az tette elviselhetővé az egészet. Az unikornisok jelentettek mindent. Kenna elvesztette őket, de Skandar nem akarta elengedni az álmát, egyelőre nem. Addig legalábbis…

– Minden rendben, Skar? – nézett rá Kenna, látva, hogy Skandar lefékezett a járda közepén; egy unikornisos pólót viselő kisfiúnak ki kellett kerülnie.

Skandar elindult, de Kenna nem hagyta magát.

– Azért aggódsz, mert az emberek szerint Sziget már nem biztonságos?

– Ez nem akadályozhat meg abban, hogy próbát tegyek a keltetőajtónál – mondta makacsul Skandar.

Kenna megbökte.

– Ó, valakiben hirtelen feltámadt a harcos ösztön. Nem voltál ilyen bátor, amikor kaszáspókot találtál az ágyadban.

– Ha kikeltek egy unikornist, gondoskodom róla, hogy minden utálatos csúszómászót felfaljon – viccelődött Skandar.

De Kenna arca elkomorult, mint mindig, amikor túlságosan elmélyedtek az egyszarvúak témájában.

Skandar még mindig nem fogta fel, hogy nővérének nem sikerült. Úgy tervezték, hogy mindent együtt csinálnak, Kenna kezdi, és aztán egy év múlva ő is csatlakozik hozzá Szigeten. Apa megkapja a kárpótlást, amely azoknak a családoknak jár, akiknek a gyereke Szigetre költözik, ráadásul még büszke is lesz rájuk. Ettől biztos jobban lett volna.

– Ma én főzöm a vacsorát, ha akarod – mondta Skandar, miközben Kenna beütötte a kapukódot. Felmentek a lépcsőn. A lift hónapokkal ezelőtt elromlott, és senki sem jött megjavítani, hiába tett panaszt Kenna legalább egy tucatszor.

A tizedik emelet avas olaj- és ecetszagot árasztott, mint mindig, a 207-es ajtó előtt az egyik neonlámpa zümmögött. Kenna bedugta a kulcsot az ajtóba, de az nem nyílt. Apa megint elreteszelte.

Kenna felhívta a mobilját. Aztán megint. Semmi.

Kopogott – és aztán kopogott még párszor. Skandar bekiabált az ajtó alatti résen, arca hozzáért a folyosó piszkosszürke padlószőnyegéhez. Semmi válasz.

– Nincs értelme. – Kenna az ajtónak támaszkodott, majd a padlóra csúszott. – Várnunk kell, amíg felébred, és észreveszi, hogy nem vagyunk otthon. Majd megoldódik, volt már ilyen.

Skandar a mellette levő ajtónak dőlt.

– Egy kis ismétlés? – javasolta Kenna. – Kikérdezlek.

Skandar a homlokát ráncolta.

– Biztos, hogy akarod…?

Kenna a füle mögé tűrt egy tincset, aztán megismételte a mozdulatot, hogy biztos lehessen benne, sikerrel járt, majd Skandarra nézett. Felsóhajtott.

– Tudom, hogy szemét módon viselkedem, mióta kiderült, hogy nem megyek Szigetre.

– Nem is viselked… – kezdte Skandar.

– De igen – erősködött Kenna –, egy bűzlő kuka voltam, egy trágyahalom, gőzölgő kaka a szennyvízcsőben.

Skandar elnevette magát. Kenna rávigyorgott.

– És ez nem fair. Egyáltalán nem az. Mert ha fordítva lett volna, te segítettél volna a leckémben, és veled lehetett volna beszélni az unikornisokról. Apa elmesélte, hogy anyának arany szíve volt, és ha így volt, hát te sokkal jobban hasonlítasz rá, mint én. Jobb ember vagy nálam, Skar.

– Ez nem igaz.

– Az én szívem csak gaz. Hé, ez rímel! Na, kell a segítségem, vagy sem? – Azzal magához húzta Skandar táskáját, és előkotorta belőle a keltetéstankönyvét, címlapján a négy elem képével. Találomra felütötte. – Kezdjük néhány könnyű villámkérdéssel. Miért fedte fel Sziget Anyaföld előtt, hogy az unikornisok léteznek?

– Kenn, ne már. Vegyük komolyan!

– Én komolyan veszem, Skar. Azt hiszed, mindent tudsz, de fogadjunk, hogy egy egyszerű kérdésen csúszol majd el.

A neonlámpa felettük hangosat berregett. Skandar nem volt hozzászokva ahhoz, hogy Kenna ilyen jó passzban legyen, kiváltképp akkor, mikor Szigetről volt szó. Így belement a játékba.

– Jó, jó. Nem volt elég tizenhárom éves szigetlakó, aki egyszarvúhoz kötődött volna, így nem tudták elegen kinyitni a Keltető ajtaját. Emiatt sok unikornis vadként kelt ki, kötődés nélkül, Szigetet pedig a túlszaporodás fenyegette. Anyaföldi gyerekekre volt szükségük, hogy próbát tegyenek a Keltető ajtajánál.

– Mi volt a legfőbb akadály, amellyel a szigetlakóknak szembe kellett nézniük?

– A miniszterelnök és tanácsadói azt gondolták, hogy vicc az egész, mert élt az az anyaföldi elképzelés, hogy az unikornisok mesebeli lények, ártalmatlanok, bolyhosak…

– És? – kérdezett bele Kenna.

– És szivárványszínűt kakilnak – Skandar és Kenna egymásra vigyorogtak.

Mint minden anyaföldi gyerek, ők is hallottak azokról az időkről, amikor az unikornisokat mesebeli teremtményeknek hitték. Miss Buntress elmesélte, hogy mindenki halálra nevette volna magát, ha bárki komolyan azt állítja, hogy léteznek. Az első keltetőóráin rendszerint régi tárgyakat adott körbe szemléltetésül: puha, rózsaszín plüss egyszarvút hosszú szempillával és mosolygós pofival, csillogó fejpántot ezüstszarvval és egy csillámos szülinapi üdvözlőkártyát, azzal a felirattal, hogy „Mindig légy önmagad – hacsak nem lehetsz egyszarvú, mert akkor légy egyszarvú”.

De akkor, tizenöt évvel azelőtt, minden megváltozott. Amint azok a vérszomjas unikornisokról szóló felvételek leperegtek az anyaföldiek képernyőin, minden egyszarvúval kapcsolatos holmi eltűnt a boltokból. Apa azt mesélte, mindenki rettegett, hogy azok a vadállatok rajokban átrepülnek Anyaföldre, és mindenkit megölnek, aki az útjukba kerül – foggal, patával vagy a szarvukkal. Félelmükben az emberek unikornismentesítették a házaikat – képeskönyvek, plüssállatok, kulcstartók, partikellékek égtek nagy máglyákon a parkokban.

A szülők érthető módon nem rajongtak az ötletért, hogy gyermekeiket olyan helyre küldjék, ahol ezek a teremtmények szabadon kószálnak. Skandar több régi, londoni tüntetésekről és parlamenti tiltakozásokról hírt adó újságcikket is látott. De minden panaszra ugyanaz volt a válasz: ha nem segítünk, még több vad unikornis születik, és mindannyiunkat elpusztítanak majd. Az emberek azt akarták, hogy Anyaföld üzenjen hadat Szigetnek, és pusztítson el minden egyszarvút, de a miniszterelnök azt állította, hogy nincs olyan unikornis – sem kötődő, sem vad –, melyet fegyver meg tudna ölni.

Egyre azt hangsúlyozta, hogy ha Anyaföld a segítségnyújtás mellett dönt, azzal mindenki csak nyer.

– A kötődő egyszarvúak másmilyenek – győzködte a kétkedőket. – Gondoljanak csak a dicsőségre. Nem akarják, hogy gyermekeik hősök legyenek?

Apa úgy mesélte, hogy az emberek egy idő után belenyugodtak a helyzetbe. Az egymástól távol élő családtagok hiányoztak egymásnak, de egy gyerek sem halt meg, és senkit sem ért vadunikornis-támadás. Az anyaföldi unikornislovasok szülei évente egyszer ellátogathattak Szigetre, és egy lovas sem akart onnan hazatérni. A Káosz Kupában versenyző lovasokat fiatalok és idősek egyaránt körülrajongták, híresebbek voltak, mint a királyi család. Minden gyerek leghőbb vágya az volt, hogy lovassá váljék, attól kezdve, hogy el tudta fújni a születésnapi gyertyáit. Lassan, de biztosan az egyszarvúk a mindennapi élet részei lettek, és vad unikornisokról már csak elvétve lehetett hallani.

Egészen eddig. A Takács megjelenéséig.

– Gondolod, hogy lesz a Takáccsal kapcsolatos kérdés a vizsgán? – kérdezte Skandar Kennát, aki most már fel-alá járkált. – Szerinted a Takács tényleg magához tudta kötni azt a vad unikornist? Hisz az lehetetlen, nem? Úgy értem, a vad unikornis meghatározása szerint olyan egyszarvú, akinél a kötődés lehetősége elveszett, és egyedül kelt ki…

Kenna abbahagyta a járkálást, és Skandar szórakozottan bámulta nővére szürke zokniját.

– Ne aggódj. Jól fog menni.

– Szerinted tényleg lehet belőlem lovas? – kérdezte Skandar a suttogásnál alig hangosabban. Kenna persze nem befolyásolhatta, hogy sikerül-e a vizsga, vagy ki tudja-e nyitni a Keltető ajtaját holnap Szigeten, de annak volt jelentősége, hogy hisz-e a dologban.

– Hát persze – felelte végül mosolyogva, de Skandarnak forró könnyek égették a szemét. Nem hitt nővérének.

Lehajtotta a fejét.

– Értem. Nem vagyok különleges. Még csak nem is hasonlítok a tévébeli lovasokra. Mindegyik olyan menő, a külsejük is feltűnő. Én meg… még a hajam színe is teljesen hétköznapi.

– Ne nevettess már, barna, mint az enyém.

– Barna? – sóhajtotta Skandar reményvesztetten. – Csak az iszap egyik árnyalata. És a szemem? Zavaros, mintha nem tudott volna dönteni, hogy kék, zöld vagy barna legyen. És tényleg félek a kaszáspókoktól, a darazsaktól, és néha még a sötétben is, de csak abban a fajtában, ahol a saját kezedet is csak közelről látod. Miféle unikornis akarna épp hozzám kötődni?!

– Skandar – Kenna mellétérdelt, mint kiskorukban, ha az öccsét felzaklatta valami. Csak egy év volt köztük, de Kenna sokkal idősebbnek tűnt egészen a tavalyi elrontott vizsgájáig. Onnantól Skandarnak kellett erősnek lennie, Kenna pedig hónapokon át összekuporodva sírta magát álomba esténként. Néha még előfordult ilyen. Skandar számára ez a hang félelmetesebb volt, mint ezer vérszomjas unikornis fújtatása. – Skandar – kezdte újra Kenna. – Bárkiből lehet lovas. Ezért annyira felfoghatatlan az egyszarvú-
ak kikeltetése. Nem számít, honnan származol, mennyire voltak veled szemetek a szüleid, hány barátod van, vagy mitől félsz. Ha Sziget hív, felelned kell. Kikölthetsz egy új esélyt. Egy új életet.

– Úgy beszélsz, mint Miss Buntress – mormolta Skandar, és Kennára mosolygott.

Ahogy a naplementét nézték együtt a folyosó végi ablakon át, Skandar nem tudott nem gondolni arra, hogy holnap ilyenkor a keltetővizsga véget ér, és a jövője végleg eldől.

3.

A keltetővizsga

Skandar kotorászás hangjára ébredt. Fél szemmel felnézett, és Kennát pillantotta meg, amint törökülésben ül az ágyán, és térdén egy régi cipősdobozt egyensúlyoz. A doboz különleges kincseket rejtett: anyukájuk régi holmijaival volt tele. Egy barna hajcsat, egy apró egyszarvú, egy fénykép a Káosz Kupához öltözött szülőkről, egy Kennának szóló születésnapi kártya, egy gyöngyház karkötő hiányzó csattal, egy fekete sál mindkét végén fehér csíkkal, kulcstartó egy kertészeti áruház logójával, egy könyvjelző a közeli könyvesboltból. Kenna szívesebben nézegette a doboz tartalmát, mint Skandar – főleg akkor, ha aggódott valami miatt. Azt mondta, a tárgyak segítenek felidézni anyukája emlékét: a mosolyát, a nevetését.

Skandarnak nem volt emléke az anyukájáról. Igyekezett nem kimutatni az emiatt érzett bánatát, apa szomorúsága legtöbbször önmagában kitöltötte az egész lakást, de az egész várost, sőt magát a világot is. Kenna is zaklatott volt, így egyáltalán nem maradt hely Skandar anyukája hiánya miatt érzett szomorúságának. Néha könnyebb volt az érzéseit a dobozban anyja holmija mellett hagynia, és megpróbálni megfeledkezni róla. De akadt olyan eset, hogy míg Kenna aludt, elővette a tárgyakat, éppúgy, ahogy Kenna most. Csinált némi helyet a szomorúsága számára. Hogy hiányozhasson az anyukája. Hogy azt kívánhassa, bárcsak itt lenne, és megölelné élete legfontosabb napja előtt.

– Kenn – szólt Skandar suttogva, nehogy véletlenül megijessze. Kenna arca elpirult, ahogy kapkodva visszatette a doboz tetejét, és az ágya alá rejtette.

– Mi az?

– Ma van, nem?

Kenna felnevetett, de szeme kissé szomorúnak tűnt.

– Igen, Skar – mondta, majd kezét tölcsér alakban a szája elé tartva trombitált egyet. – Ma van Skandar Smith keltetővizsgája!

– Kenna! Segíts meglepetésreggelit készíteni Skandarnak! – mennydörgött apa hangja az egész lakásban.

– Nem hiszem el, hogy eszébe jutott – vigyorgott Kenna.

– Nem hiszem el, hogy fölkelt – replikázott Skandar.

Apa végül nagy nehezen beengedte őket éjjel, de alig tudott a szemükbe nézni.

Kenna rekordsebességgel öltözött.

– Majd légy meglepett, jó? – A szemében az a tűz égett, melyet csak apa előre megjósolhatatlan jó napjai tudtak fellobbantani.

Skandar mosolygott, úgy érezte, a keltetővizsgával sem lesz baj.

– Tudod, hogy az leszek.

Egy órával később néhány keménytojás és odaégett pirítós után (Skandar határozottan állította, hogy sosem evett ennél finomabbat) apa lesétált velük a tizedikről a lépcső aljáig; Skandar nem emlékezett rá, hogy valaha is megesett volna ilyen, még Kenna vizsgájának napján sem. De apa egyébként is különösen viselkedett aznap. Boldog volt és felvillanyozódott, de egyúttal szétszórt is. Három tojást ejtett a földre főzés közben, és kilocsolt fél liter tejet a konyhaasztalra. A lépcsőn lefelé megbotlott, és majdnem arccal ért a földszintre.

– Minden rendben, apa? – fogta meg Kenna apa alkarját.

– Kicsit ügyetlen vagyok ma reggel – mondta apa erőltetett mosollyal, miközben letörölte az izzadságot homlokáról. Magához húzta Skandart, és megölelte. – Menni fog, Skandar – dörmögte a hajába –, és ha bárki meg akarja akadályozni, hogy letedd a vizsgát…

Skandar hátrarántotta a fejét.

– Miért próbálná bárki is megakadályozni?

– Csak. Csak úgy. Át kell menned a vizsgán, Skandar. Anyukádért. Ez volt a vágya. Nem számít, hogyan. Az volt az álma, hogy lovas légy.

Skandar érezte, hogy apa keze remeg a vállán.

– Tudom – felelte apa arcát fürkészve. – Persze, hogy átmegyek a vizsgán, apa. De ne csináld ezt, olyan ideges vagy, hogy még idegesebb leszek tőle.

– Sok szerencsét, fiam! – Apa egyáltalán nem hasonlított önmagára, ahogy ott integetett nekik. – Tudom, hogy a Lovas Kapcsolati Iroda bekopogtat majd éjfélkor.

Skandar szorongva nézett vissza a válla fölött, és látta, hogy apa búcsúzóul föltartja hüvelykujját. Az utolsó mondata járt a fejében. Aznap éjfélkor gyűjtik össze a lehetséges lovasokat, akik a Keltető ajtajához mehetnek majd a nyári napforduló napján napkeltekor.

A két testvér együtt sétált az iskola bejáratáig a késő júniusi napsütésben. Kenna épp sok szerencsét kívánt volna Skandarnak, amikor a fiút elöntötte a rémület. Még nem kérdezte meg tőle, amit már napok óta tervezett.

– Kenna – ragadta meg nővére karját –, ugye nem fogsz utálni? Ugye nem fogsz utálni, ha lovas leszek?

Mielőtt a szemébe nézhetett volna, Kenna magához vonta, és egyik karjával megölelte – a lendülettől a táskája majdnem elrántotta.

– Sosem foglak utálni, Skar. Az öcsém vagy. – Beletúrt a hajába. – Volt egy esélyem, de nem éltem vele. Drukkolok neked. Ráadásul – engedte el öccsét –, ha híres leszel, én is híres leszek, és találkozni fogok az unikornisoddal. Mindketten nyerünk. Rendben?

Skandar nővérére mosolygott, és beállt a vizsga helyéül kijelölt tornaterem előtt kígyózó sorba. Voltak, akik jegyzeteiket szorongatva régi Káosz Kupák nyerteseit és tűztámadásait idézték fel motyogva, mások idegesen fecsegtek; mind arra vártak, hogy Miss Buntress kitárja a nagy fémajtót.

– Nem hiszem el, hogy látni fogunk egy igazi lovast – mondta izgatottan a Skandar mögött álló Mike barátjának, Farah-nak. – Úgy értem, élőben.

– Tuti, hogy a Christchurchbe nem aktív lovast küldenek – sóhajtotta Farah. – Annyi iskola van, és amilyen szerencsések vagyunk, ide valami vacak nyugdíjas jön, vagy olyasvalaki, aki sosem jutott túl az edzéseken.

Nyugdíjas vagy sem, a Szigetről érkező látogató minden évben lázba hozta a Christchurch Gimnáziumot. Hihetetlennek tűnt, hogy valaki, aki már lovagolt unikornison, és ért az elemek mágiájához, másodpercekkel korábban átsétált azon a folyosón, melyet egyik oldalon a hetedikesek Van Gogh napraforgóiról készült szörnyű másolatai, másik oldalról a trombitaórák beosztása díszítettek.

– Sok szerencsét, Skandar! – kiáltotta oda a vörös hajú George, aztán beszaladt osztálytermébe. Skandar halványan rámosolygott, és igyekezett nem tudomást venni kavargó gyomráról.

Izgatott sustorgás futott végig a lassan araszoló soron. Miss Buntress egyesével engedte be a diákokat a tornaterembe, nevüket gondosan kipipálva listáján. Mikor Skandar elért hozzá, a tanárnő megdöbbent, sőt egyenesen megrémült.

– Mit csinálsz itt, Skandar? – sziszegte szemüvegével az orra hegyén.

Skandar csak bámult rá.

– Neked nem kellene ma itt lenned.

– De ma van a keltetővizsgám – mondta a fiú félig nevetve. Tudta, hogy Miss Buntress kedveli, mindig jó jegyeket kapott tőle, és legutóbbi jelentésében azt írta róla, hogy kiváló esélyei vannak arra, hogy Szigetre kerüljön. Biztos volt benne, hogy csak tréfál vele.

– Menj haza, Skandar – sürgette a fiút. – Nem szabadna itt lenned.

– De itt vagyok – erősködött Skandar. – Ez áll a Szerződésben. – És ha ez esetleg a terembe lépés feltétele lett volna, idézni kezdte: – „Anyaföld garantálja, hogy minden tizenhárom évest egy lovas felügyeletével tesztelésre küld, és a sikeres jelölteket a nyári napforduló alkalmával átadja Sziget számára.”

Miss Buntress a fejét rázta.

Apa szavai ötlöttek fel Skandar fejében. Ha bárki meg akarja akadályozni, hogy letedd a vizsgát… Különös érzés bujkált a mellkasában, mintha valami belülről megszorítaná minden lélegzetvételének a végét.

Skandar továbbindult a tornaterem felé. A felügyelőként küldött lovasnak ott kell lennie. Ha Miss Buntress nem engedi be, azzal törvényt sért. Meg kell próbálnia elmondani.

De Miss Buntress gyorsabb volt. Kihúzta magát, és két karjával elzárta az ajtó mindkét oldalát. Skandar a háta mögött türelmetlenkedő hangokat hallott.

– Nem engedhetlek vizsgázni, Skandar.

Nem néztek egymás szemébe, de Skandar úgy érezte, tanára szomorú.

– Miért? – Skandar egyebet nem tudott kinyögni. Agya üres, kongó és zavart volt.

– Ez a Lovas Kapcsolati Iroda utasítása. Felsőbb rendelet. Nem tudom, miért, nem közölték, de nem engedhetlek be, az én státuszomban nem tudom megítélni, miért. Felhívták apukádat, én is felhívtam őt, azt reméltük, otthon tart majd.

Skandar társainak türelmetlenkedése egyre hangosabbá vált:

– Mindjárt fél kilenc, Miss Buntress!

– Nem egyszerre kellene kezdenünk?

– Mi folyik ott?

– Miért tartja fel a sort ez a béna?

– Kér… – kezdte egyszerre Skandar és Miss Buntress.

Aztán a tanárnőnek eszébe jutott, hogy tanár:

– Menj el az útból, Skandar, vagy valakit felküldök az igazgatóért. Azt javaslom, menj haza, beszélj apukáddal, és gyere vissza holnap.

A tanárnő észrevette, hogy Skandar próbál bekukucskálni a tornaterembe, a sorba rendezett asztalokon fekvő, napfényben fürdő vizsgalapok irányába.

– Az a lovas sem fog mást mondani neked. Ne is gondolkodj rajta. – Miss Buntress Mike-ot szólította, aki előrelépve félretaszította Skandart. Több diák is az ajtó felé nyomult észrevéve, hogy az akadály elhárult.

Mikor a legutolsó tizenhárom éves is bement, Miss Buntress belépett a tornaterembe, és megfordult, hogy becsukja az ajtót.

– Kérlek, Skandar, menj haza. Könnyebb lesz, ha hazamész. – Azzal becsapta a fémajtót maga mögött.

Skandar kétségbeesetten nézett a folyosó órájára, szíve kalapált. Pont fél kilenc volt. Az ország minden tizenhárom évese épp kinyitotta azt a vizsgalapot, mely a legnagyobb hatással volt életére. Egyedül Skandar nem. Ő csak állt azon a hülye folyosón, miközben az esély, hogy unikornislovas legyen, mindörökre elenyészett.

Könnyek gyűltek a szemébe, csaknem ki is gördültek, de a fiú nem mozdult. Mi van, ha Miss Buntress rájön, hogy szörnyű hibát követett el? Mi van, ha a lovas kijön, hogy megnézze, hol van a hiányzó diák, ő meg hazament? Nem akart kockáztatni. Utolsó esélyként esetleg követelhetné a lovastól, hogy vizsgázhasson. Skandar nem volt az a fajta, aki követelt dolgokat – udvariasan kért legfeljebb, általában a leheletnél is halkabban. De ha valamiért érdemes lett volna felhajtást csinálni, az ez volt. Immár nem maradt vesztenivalója. Az álma, a jövője forgott kockán.

Harmincöt percenként a folyosó megtelt egyik teremből a másikba igyekvő diákokkal: matekóráról biológiára, angolról spanyolra, rajzról történelemre. Végül a tornaterem ajtaja is kinyílt, tollakat csattogtató, izgatottan fecsegő diákok igyekeztek kifelé. Ügyet sem vetettek az ott ácsorgó Skandarra. Ő meg csak várakozott. Míg meg nem jelent Miss Buntress – egyedül.

– Hol van a lovas? – kérdezte Skandar sokkal durvábban, mint ahogy valaha is beszélt a tanárnővel. Érezte, hogy torkát elszorítja a pánik, légzése egyre gyorsul. A lovas nem mehetett el, találkozniuk kellett volna…

– Mit csinálsz még itt? – Miss Buntressből a vizsga végeztével minden izgatottság eltűnt. Szomorúan mosolygott Skandarra. – Azért vártál, hogy beszélhess a lovassal?

Skandar gyorsan bólintott, és körülnézett.

– A hátsó ajtón ment ki. A parkoló felé. Gyorsan vissza kellett érnie Szigetre. – Miss Buntress kétségkívül észrevette Skandar csalódottságát. – Megnézheted a termet, ha gondolod. Aztán pedig menj haza, ahogy kértem.

Skandar berohant az üres tornaterembe, az asztalok még mindig sorokban álltak, a kosárlabdapalánkon egy gyűrűre állított nagy óra ketyegett. A terem üres volt. Skandar leroskadt az egyik asztalhoz, és zokogásban tört ki.

Nem tudta, meddig ülhetett így, kezébe temetett arccal. Egyszer csak valaki átölelte a vállát. Barna hajtincsek tapadtak nedves arcához.

– Gyere, Skar – mondta Kenna kedvesen. – Menjünk haza.

Órákkal később Skandar közös hálószobájukban ébredt. Egy pillanatig nem is értette, miért olyan száraz és égő a szeme, és miért van még mindig ruhában. Aztán eszébe jutott a sírás. És eszébe jutott, hogy nem ment át a keltetővizsgán. És eszébe jutott, hogy ha unikornisnak is rendelték volna, már nem keltetheti ki. Egyedül kell kikelnie, vadan, kötődés nélkül, hogy kegyetlen szörnyeteggé váljék. Ez volt az egészben a legrosszabb.