Írta: Amélie Wen Zhao

A mű eredeti címe: Blood Heir

Fordította: Szűr-Szabó Katalin

Szerkesztők: Szaszkó Gabriella, Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Paszler Zsófia

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Amélie Wen Zhao

© Szűr-Szabó Katalin

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Delacorte Press engedélyével készült, amely a Random House Children’s Books imprintje, amely pedig a Penguin Random House LLC, New York része.

Borítóterv: Dinya Gábor

Térkép: Virginia Allyn

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 361 2 (epub), kiadói kód: MX-1471e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

–nek és –nak ajánlom,
akik megtanítottak rá, hogy kedvességgel, szenvedéllyel
és nyitott szemmel nézzem a világot

1

A börtön erősen emlékeztetett Anasztácija gyermekkorának várbörtöneire: sötét volt és nedves, masszív kőfalai mocskot és nyomorúságot izzadtak magukból. Vér volt körülötte, érezte, ahogy ráncigálja a kicsorbult kő lépcsőfokoktól, egészen a fáklyáktól megfeketedett falakig; folyamatosan jelenlevő árnyként lebegett a tudata peremén.

Olyan kevésen múlna – elég lenne az akaratereje egyetlen villanása –, hogy az irányítása alá vonjon mindent.

A gondolatra Ana szorosabban markolta kesztyűs kezével csuklyája kopott szőrmeszegélyét, és a figyelmét ismét megragadta a semmit sem sejtő őr, aki pár lépéssel előtte haladt. A férfi variski bikabőrből varrt csizmája csattogott a sima, éles szélű fokokon, és ha Ana erősebben hegyezte a fülét, még az aranylevelek halk csilingelését is hallotta a férfi zsebében, amikkel megvesztegette.

Ana ezúttal nem rab volt, hanem a férfi ügyfele, és a pénzérmék édes zörgése folyamatosan arra emlékeztette, hogy az őr – egyelőre legalábbis – az ő oldalán állt.

A reszkető fáklyafény mégis a falakra vetítette az őr árnyékát, így nem lehetett ezt a helyet másnak, mint Ana lidérces álmai szövedékének látni, és hallani a vele járó suttogásokat.

Szörnyeteg. Gyilkos.

Papa bizonyára azt mondta volna, hogy ezt a helyet démonok lakják, hiszen itt tartják fogva a legelvetemültebb embereket. Anának egy évvel az apja halála után is kiszáradt a szája, amikor elképzelte, mit szólna, ha itt látná.

Félresöpörte a gondolatokat, és egyenesen előreszegezte a tekintetét. Lehet, hogy szörnyeteg és gyilkos, de ennek semmi köze az előtte álló feladathoz.

Azért jött, hogy lemossa a nevéről az árulás bélyegét. És mindez egy rabon múlt, akit meg kellett keresnie.

– Higgyen nekem, semmit sem kap tőle! – Az őr durva hangja elterelte a figyelmét a suttogásokról. – Úgy hallottam, valami jelentős személyt kellett meggyilkolnia, amikor elkapták.

Az őr arról a rabról beszélt. Az övéről. Ana kihúzta a derekát, és abba a hazugságba kapaszkodott, amit számtalanszor begyakorolt.

– El fogja árulni, hova rejtette a pénzemet.

Az őr együttérző pillantást vetett rá a válla fölött.

– Egy szebb és naposabb helyen kellene töltenie az idejét, meya dama. Egy tucatnál is több nemes próbált már megvesztegetéssel bejutni Kísértet-vízesésbe, hogy beszéljen vele, de semmit sem osztott meg velük. Ez a Sebesnyelv befolyásos ellenségeket szerzett.

A mondata végére egy hosszú, elnyújtott jajkiáltás, egy elkínzott sikoly tett pontot, amitől felállt Ana hátán a szőr. Az őr keze a kard markolatára tévedt. A fáklyafény félbevágta az arcát: a fele narancsfényben ragyogott, a másik fele homályba veszett. – A cellákat kezdik megtölteni az Affinok.

Ana megingott, elakadt a lélegzete, csak lassan fújta ki, miközben kényszerítette magát, hogy ne maradjon le.

A zaklatottság kiülhetett az arcára, mert az őr gyorsan hozzátette:

– Ne aggódjon, meya dama! Állig felfegyverkeztünk dejszvoskokkal, és az Affinokat különleges fekete kő zárkákban tartják fogva. Nem megyünk a közelükbe. Azok a deimhovok biztonságosan el vannak zárva.

Deimhovok. Démonok.

Hányinger kerülgette, kesztyűs ujjait belevájta a tenyerébe, míg másik kezével erősebben fogta össze az álla alatt a fejére húzott csuklyát. Az Affinokat rendszerint fojtott suttogással emlegették, rettegően tekintettek körbe, akik meséket mondtak azon maroknyi emberek csoportjáról, akiknek fogékonyságuk volt bizonyos természeti erők uralásához. Szörnyetegeknek tartották őket, akik a hatalmukkal nagy dolgokat tudtak véghez vinni. Tüzet gyújtottak. Villámot szórtak. A szél hátán lovagoltak. Alakot váltottak. És a szóbeszéd úgy tartotta, hogy egyesek ereje még ezeken is túlment. A fizikai téren is túl.

Olyan hatalommal rendelkeztek, amivel halandó ember nem. Ami vagy az Istenségektől vagy a démonoktól származott.

Az őr rámosolygott; talán barátságos próbált lenni, vagy csak azon tűnődött, mit keres a börtönben egy szőrmét és bársonykesztyűt viselő lány (bár a szőrme és a kesztyű is kopott volt, de látszott, hogy egykor fényűző ruhadarabok lehettek).

Nem mosolyogna rá, ha tudná, micsoda.

Kicsoda.

Hirtelen éles tekintettel nézett körül, és amióta a börtönbe lépett, most először vette szemügyre az őrt. A fekete kővel erősített mellvértjébe büszkén vésték be a Cirill Cári jelvényt, a bömbölő fehér tigris pofáját. Az oldalán a páncéljához hasonló anyagból, egy félig fém, félig fekete kő ötvözetből vert kard lógott, a pengéje olyan éles volt, hogy úgy hatolt át mindenen, mint kés a vajon, és az anyaga ellenállt az Affinok manipulációinak. Ana pillantása végül megállapodott a zöldes folyadékot tartalmazó üvegcsén, ami az őr övének csatján lógott, és aminek a hegye úgy görbült, mint egy kígyó méregfoga.

Dejszvosk, avagy az Istenségek Vize, az egyetlen méreg, ami egy Affint legyőz.

Ana ismét a rémálmai világába lépett. Hideg, az éjszakánál is sötétebb fekete kőből faragott várbörtönbe került, az őrzőjének mosolyát látta maga előtt, mely a holtak csontjának fehérségére emlékeztette, amikor torkába erőltette a fűszeres dejszvoskt, hogy megtisztítsa a vele született iszonyattól, ami még az Affinok mércéjével is annak minősült.

Szörnyeteg.

A tenyere csúszott az izzadtságtól a kesztyű alatt.

– Széles választékban és kiváló minőségben rendelkezünk eladó munkavállalási szerződésekkel, meya dama – messziről hallatszott az őr hangja. – Azzal a pénzzel, amit Sebesnyelv meglátogatásáért felajánlott, egy-két Affint is a szolgálatába fogadhat. Nem súlyos bűncselekményekért ülnek itt, ha tán ez nyugtalanítja, egyszerűen csak külföldiek, akiknek nincsenek hivatalos irataik. Olcsó munkaerőt jelentenek.

Ana szíve nagyot dobbant. Hallott a gyalázatról, hogy a munka ígéretével Affinokat csalnak Cirilliába, akik aztán megérkezésük után ki vannak téve az emberkereskedők kényének-kedvének. Azt is rebesgették, hogy Birodalom-szerte vannak őrök és katonák, akik úgy táncolnak, ahogy az Affin-közvetítők fütyülnek, és akik degeszre tömik a zsebüket aranylevelekkel.

Csak hát Ana nem számított arra, hogy személyesen is találkozik egy ilyennel.

Igyekezett nyugodt hangon válaszolni.

– Köszönöm, de nem.

Amilyen gyorsan csak tud, ki kell jutnia a börtönből.

Minden erejére szüksége volt, hogy egyik lábát a másik elé rakja, kihúzza a derekát és felszegje az állát, ahogy arra tanították. A bénító félelemtől elkínzottan a bátyjára, Lukára gondolt, hogy ő milyen bátor lenne, és bármit megtenne érte.

Neki is meg kell tennie mindent Lukáért. Elviselni mindent – a várbörtönt, az őrt, a suttogásokat és a feltörő emlékeket –, elviselni őket ezerszer is, ha ez azt jelenti, hogy viszontláthatja Lukát.

Ha rágondolt, megsajdult a szíve, de most nem süllyedhetett le bánata feneketlen mélységébe, amikor meg kellett találnia azt az egy embert, aki segíthetett tisztázni a nevét.

– Ramson Sebesnyelv! – dörrent az őr hangja. A férfi megállt egy cella előtt. – Látogatód érkezett. – Kulcscsörgés hallatszott, a zárkaajtó keserves csikorgással nyílt ki. Az őr felé fordult, és felemelte a fáklyát. Ana látta, hogy a tekintete ismét végigsiklik a csuklyáján. – Bent van. Itt leszek. Kiabáljon, ha kiengedhetem.

Ana sziszegve beszívta a levegőt, hogy összeszedje a bátorságát, kihúzta magát, és belépett a cellába.

Valósággal mellbe vágta a hányás savanykás bűze, az emberi ürülék és izzadtság förtelmes szaga. A zárka legtávolabbi sarkában egy alak ült a szurtos falnak dőlve. Az inge szakadt és véres volt, a csuklóját felhorzsolta a béklyó, amivel a falhoz rögzítették. Csak összecsomósodott barna haját látta, amíg a férfi fel nem emelte a fejét. Az arcát félig eltakarta koszos szakálla, amibe ételmaradékok ragadtak.

Hát ez lenne a bűnöző lángelme, akinek nevét tucatnyi elítéltből és gazemberből kényszerített ki? A férfi, akibe az elmúlt tizenegy holdhónapban minden reményét vetette?

Megmerevedett, ahogy a férfi tekintete éberen és áthatóan szegeződött rá. Fiatalember volt, sokkal fiatalabb, mint amire a Birodalom hírhedt alvilágának feje esetében számított. A gyomra összerándult a meglepetéstől.

– Sebesnyelv – szólalt meg Ana, hogy kipróbálja a hangját, aztán hangosabban megismételte. – Ramson Sebesnyelv. Ez az igazi neved?

A rab mosolyra húzta a száját.

– Attól függ, mit értesz „igazi” alatt. Az, hogy mi igazi és mi nem, könnyen elmosódik az ilyen helyeken. – A hangja kellemesen csengett, a cirill arisztokraták metsző hanghordozása jellemezte. – És mi a te neved, kedvesem?

A kérdés váratlanul érte Anát. Csaknem egy éve nem bájcsevegett senkivel, kivéve Mayt. Anasztácija Mihajlovna, akarta mondani. Anasztácija Mihajlovnának hívnak.

Csakhogy nem így volt. Anasztácija Mihajlovna Cirillia koronahercegnője volt, akit a cirill korona elleni árulásért és gyilkosságért tizenegy holdhónapja kivégzésre ítéltek, és szökés közben vízbe fulladt. Anasztácija egy szellem volt, egy szörnyeteg, aki nem létezett és nem is volt szabad léteznie.

Ana görcsösen megmarkolta a csuklyája kötőjét.

– A nevem nem tartozik rád. Milyen gyorsan tudsz megtalálni valakit a Birodalmon belül?

– Mennyit tudsz fizetni? – nevetett a rab.

– Válaszolj a kérdésemre!

A férfi félrehajtotta a fejét, a mosolya gúnyos volt.

– Attól függ, kit keresel. Talán pár hétbe is beletelik. Az érintett személyig végigkövetem a gonosz kémekből és perverz bűnözőkből álló hálózatomat. – Kis szünetet tartott, és összefonta az ujjait, amitől hangosan csörögtek a láncai. – Természetesen mindezt feltehetően tenném. Egy börtöncellából még én sem vagyok képes mindenre.

A beszélgetésük nyomán Ana máris úgy érezte, mintha kifeszített kötélen táncolna: egyetlen nem odaillő szó is a mélybe taszíthatja. Luka átvette vele a tárgyalási módszerek alapjait, melynek emléke gyertyalángként lobbant fel a cella sötétjében.

– Nincsenek heteim – mondta Ana. – És neked semmit sem kell tenned. Csak egy nevet és egy helyszínt akarok.

– Keményen alkuszol, drágaságom. – Sebesnyelv elvigyorodott, Ana pedig összehúzta a szemét. A férfi hányaveti beszédéből és vidáman csillogó szeméből azt szűrte le, hogy Sebesnyelvet mulattatja a kétségbeesése, ugyanakkor fogalma sincs róla, hogy kicsoda és miért van itt. – Szerencséd van, hogy én nem így teszek. Egyezzünk meg a következőben, drágám! Szabadíts meg a béklyóktól, és minden parancsodat teljesítem. Két hét alatt felkutatom neked a szép herceget vagy a legrosszabb ellenségedet, legyen akár az Aramábi-sivatagban vagy a Kemeirai Birodalom egén.

Elnyújtott szavai idegességet ébresztettek Anában. Sejtette, hogy ezek a csavaros eszű bűnözők hogyan dolgoznak. Ha megkapják, amit akarnak, úgy hátba döfik az embert, hogy még pislogni sem marad idejük.

De ő nem sétál bele ebbe a kelepcébe.

Ana az elnyűtt köpeny redői közül előhúzott egy pergamentekercset. Az apja halála utáni első időkben készített vázlatainak egyikéről készült másolat volt, amikor éjnek idején rémálmokból riadt fel, és ez az arc a nap minden percében kísértette.

Egy gyors mozdulattal kitekerte a pergament.

Még a kint álldogáló őr fáklyájának halvány villódzó fényénél is ki tudta venni a vázlat körvonalait: a kopasz fejet, a mélabús tekintetű, túl nagy szemet, amitől a modell gyermekinek tűnt.

– Egy férfit keresek. Egy cirilliai alkimistát. Nem olyan régen a Szalszkov Palotában gyógyítóként dolgozott. – Kis szünetet tartott, aztán kockáztatott. – Mondd meg a nevét, és hogy hol találom, és kiszabadítalak innen!

Sebesnyelv abban a pillanatban, ahogy Ana megmutatta a rajzot, mohón tapadt az arcra. Egy pillanatig mozdulatlan és kifürkészhetetlen volt a tekintete. Aztán elkerekedett a szeme.

– Hogy őt! – suttogta, és a szó reménnyé dagadt Ana keblében, mint amikor feljön a nap a végtelennek tűnő éjszaka után.

Végre.

Végre!

A magány, a rejtőzködés, a Cirillia északi hideg erdeiben eltöltött tizenegy holdhónap, a városról városra vándorlás magányos napjai után végre, végre valahára ráakadt valakire, aki ismerte a férfit, aki az apja gyilkosa volt.

Ramson Sebesnyelv, súgták a csaposok, a kocsmatöltelékek és a fejvadászok, amikor valamennyien üres kézzel tértek vissza a szellemalkimista kereséséből. A cirilliai alvilág leghatalmasabb főnöke, aki a legkiterjedtebb hálózattal rendelkezik. Egy hét alatt előkeríti egy nemesasszony guzskini versenyegerét a Birodalom földje alól is.

Lehet, hogy igazuk volt.

Anának minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne remegjen a keze: annyira csak a férfi reakcióját figyelte, hogy levegőt is elfelejtett venni.

Sebesnyelv le nem vette a szemét az arcmásról, révületben nyúlt utána.

– Hadd nézzem!

Ana szíve vadul kalapált, amikor odasietett. Futtában még kicsit meg is botlott. Odanyújtotta a rajzot, és Sebesnyelv előrehajolt, az ujja megérintette a portré sarkát.

Aztán a férfi rávetette magát Anára. A keze harapófogóként záródott össze a csuklóján, a másik kezével pedig befogta a száját, mielőtt Ana felkiálthatott volna. A férfi erősen megrántotta, aztán megfordította, és magához vonta. Ana tompán felnyögött, amikor megcsapta a férfi mosatlan hajának bűze.

– Nem kell rosszul végződnie – mondta a férfi halkan, és korábbi hányavetiségét sürgetés váltotta fel. – A kulcsok kint, az ajtó mellett lógnak. Segíts kijutni innen, és akiről csak akarsz, arról megadok minden információt!

Ana kitépte az arcát a férfi mocskos tenyeréből.

– Eressz el! – morogta, és szabadulni próbált a férfi szorításából, de az még erősebben fogta. Közelről, a fáklyafényben, mogyoróbarna szemének kemény villanása hirtelen vaddá, csaknem tébolyulttá vált.

Bántani fogja!

Anába belehasított a félelem, és az évek során tanultakból egyetlen ösztönös érzés űzte el a rátelepedő pánikot.

Ahogy ő is bánthatja…

Az Affinitása a férfi meleg vérének lüktetésétől éledezni kezdett, hevesen keringett az ereiben, amitől hatalomérzet töltötte el. Ha úgy akarja, átveheti az irányítást a férfi minden csepp vére felett.

Nem, gondolta azután. Az Affinitásához csak végső esetben folyamodhat. Minden más Affinhoz hasonlóan az ő hatalmának is voltak árulkodó jelei: amint az Affinitása megmoccant, a szivárványhártyája sötétvörösre változott, és a karján sötétebbek lettek az erek, ami világosan megmutatta azok számára, akik tudták, mire figyeljenek, hogy ki is ő valójában. Eszébe jutott a kint várakozó őr, dejszvoskos fiolájának a görbülete, fekete kő kardjának rút csillogása.

Annyira csak az Affinitása elfojtására koncentrált, hogy lankadt a figyelme.

Sebesnyelv keze váratlanul lecsapott, és lekapta a fejéről a csuklyát.

Ana hátratántorodott, de már késő volt, a baj már megtörtént. Sebesnyelv a szemébe nézett, az arckifejezése várakozásteljesből diadalmasra változott. Látta a szivárványhártyája vörösét. Tudta, hogy ezt kell figyelnie, ez árulja el az Affinitását. Elvigyorodott, miközben elengedte, és felkiáltott:

– Egy Affin! Segítség!

Mielőtt még Ana rádöbbenhetett volna, hogy mégis belesétált a férfi csapdájába, már kemény léptek csattogtak mögötte.

Ana megperdült. Az őr felemelt fekete kő karddal beviharzott a cellába, a fáklyafény megcsillant a zöldes árnyalatú dejszvoskon, amit az őr öntött rá.

Kitért a kard elől, de nem elég gyorsan.

Érezte az alkarján a penge fájdalmas csípését, miközben zihálva a cella másik végébe tántorodott. A kard felvágta a kesztyűjét, és a feltépett anyagon át vékony vérpatak csörgedezett.

A világ egy pillanatra a vércseppekre szűkült, ahogy lassú ívet leírva lefolytak a csuklójára, a cseppeken úgy csillant meg a fáklyafény, mint a rubintokon.

Vér. Érezte, ahogy az eleme hívására felébred az Affinitása. Letépte magáról a kesztyűt, és felszisszent, amikor a levegő fájón meglegyintette a sebét.

És már el is kezdődött: a karján felfelé kígyózó erek sötétlilává váltak, és cikcakkos vonalban ütköztek át a bőrén. Tudta, hogy festhet: órákon át nézte magát a tükörben, a szeme bedagadt a sírástól, a karja pedig vérzett attól, hogy megpróbálta kikaparni az ereit.

A sötétségben egy elsuttogott szó érte el a fülét.

Deimhov.

Ana felnézett, és akkor találkozott az őrrel a pillantása, amikor az éppen felemelte a fáklyáját.

A férfi vonásait eltorzította a szörnyülködés. Sebesnyelv sarka felé hátrált, és rászegezte a kardját.

Ana végighúzta az ujját a sebén. Nedves lett, amikor elvette onnan, és meglátta az ujjhegyén maradt, zöldszínű folyadékkal keveredő vérét.

Dejszvosk. Vadul vert a szíve, emlékek villantak át a fején: a várbörtönök, ahol Szadov belekényszeríti a keserű italt, az ezt követő gyengeség és szédülés. És az elkerülhetetlen üresség az Affinitása helyén, mintha elvesztette volna a látását vagy a szaglását.

Éveken keresztül itta ezt a mérget abban a reményben, hogy megtisztítja a testét az Affinitásától, ám helyette a szervezete immunissá vált a dejszvoskra. Jóllehet a méreg a legtöbb Affinnál szinte azonnal gátolta a képességeiket, Anának tizenöt, néha húsz perce maradt, mielőtt az Affinitása hasznavehetetlenné vált. A szervezete alkalmazkodott az életben maradásért vívott kétségbeesett küzdelemben.

– Ha megmoccan, megint megvágom – dörmögte bizonytalan hangon az őr. – Mocskos Affin!

Lánccsörgés hallatszott, kócos barna hajkorona lebbent, és mielőtt bármelyikük is cselekedhetett volna, Sebesnyelv az őr nyakára tekerte a láncát.

Az őr levegő után kapkodott, és a nyakába vágó láncot markolászta. A háta mögötti feketeségből Ramson Sebesnyelv fogsora villant fehéren mosolyától.

Amikor a méreg kezdett szétterjedni a testében, Ana epét öklendezett fel, és szédülni kezdett. A falnak támaszkodott, és a hideg ellenére verítékcseppek ütköztek ki a homlokán.

Sebesnyelv odafordult hozzá, de közben magához szorította a küszködő őrt. Az arckifejezése olyan lett, mint egy ragadozóé, korábbi nemtörődömségének nyoma sem maradt; egy farkas mohóságával bámult rá.

– Próbáljuk még egyszer, drágám! A kulcsok egy szögön lógnak az ajtón kívül, mert ez a bevett szokás, mielőtt egy őr a zárkába lép. A láncaimat a villa formájú vaskulccsal tudod kinyitni, ami a negyedik a sorban. Szabadíts ki, juttass ki minket sértetlenül, és beszélhetünk az alkimistáról!

Ana megtámaszkodott, hogy a testét rázó remegést csillapítsa, és a tekintete ide-oda cikázott Sebesnyelv és az őr között. Az őr szeme fennakadt, habzott a szája, mialatt levegőért kapkodott.

Amikor idejött, hogy megkeresse Sebesnyelvet, tudta, hogy a férfi mennyire veszélyes. Mégsem számított arra, hogy a Kísértet-vízesés kőfalához láncolt rab ilyen messzire jut.

Szörnyű, katasztrofális hiba lenne eloldozni.

– Igyekezz már! – Sebesnyelv hangja nem engedte, hogy elszakadjon a rémisztő választástól. – Nincs sok időnk. Két percbe sem telik, és itt a váltás. Téged bedobnak az egyik cellába, és eladnak, hogy dolgozz valahol, és mind tudjuk, hogy ez mivel jár. És én még mindig itt leszek. – Vállat vont, és szorosabbra vonta a láncát. Az őr arca még jobban felfújódott. – Ha inkább ezt a változatot szeretnéd, akkor mit mondjak, csalódtam.

A cellában meglebbentek, és eltorzultak az árnyak. Ana gyorsan pislogni kezdett, és próbált a méreg első rohama alatt uralkodni felgyorsuló pulzusán. Ezt követi majd a hidegrázás és a hányás. Aztán az elerőtlenedés. És mindeközben az Affinitása úgy csökken, mint egy utolsókat lobbanó gyertyaláng.

Gondolkozz, Ana, mormogta magában összeszorított foggal. A tekintete körbeszaladt a cellában.

Meg is kínozhatná ezt az embert, amíg még megvan az Affinitása. Vérét fakaszthatná, fájdalmat okozhatna, megfenyegethetné, és kiszedhetné belőle, hogy hol találja az alkimistáját.

Könnyek marták a szemét. Lehunyta, hogy kiszorítsa az elméjét elárasztó képeket. Emlékei között volt egy, ami a káoszban is vakító fénnyel égett. Nem vagy szörnyeteg, szisztrika. Luka magabiztos és határozott hangja szólt. Nem az Affinitásod határoz meg, hanem az, ahogy bánsz vele.

Úgy van, gondolta Ana, és nagy levegőt vett. Igyekezett a bátyja szavaiba kapaszkodni. Nem kínvallató. Nem szörnyeteg. Jó ember volt, és nem veti alá ezt az férfit – bármilyen sötét szándékok vezessék is – azoknak a szörnyűségeknek, amiken ő átesett.

Mindez egyetlen választási lehetőséget hagyott.

Mielőtt feleszmélt volna, már át is vágott a cellán, lekapta a kulcsot a falról, és a rab láncaival babrált, amik zörögve hullottak le. Sebesnyelv egy ugrással hagyta ott a béklyót, és egy szempillantás alatt átvetette magát a zárkán, és közben feldörzsölt csuklóját masszírozta. Az őr eszméletét vesztve rogyott a földre, félig nyitott száján sípolva tört ki a levegő.

Újabb hányingerhullám tört Anára. A falba kapaszkodott.

– Az alkimistám – nyögte. – Megegyeztünk.

– Ja, ő. – Sebesnyelv nagy léptekkel a zárka ajtajához ment, és kikukucskált. – Őszinte leszek, kedvesem. Fogalmam sincs, ki az. Viszlát! – mondta, és egy pillanat alatt a rácson kívül került. Ana előrevetődött, de a zárka ajtaja egy döndüléssel becsapódott.

Sebesnyelv meglengette előtte a kulcsokat.

– Ne vedd túlságosan magadra! Végtére is szélhámos vagyok.

Gúnyosan tisztelgett, sarkon fordult, és eltűnt a sötétségben.

2

Ana egy pillanatig mozdulatlanul állt, és a férfi sötétségbe vesző alakja után nézett. Úgy érezte, mintha kihúzták volna a talajt a lába alól. Becsapott egy szélhámos. Keserű kacaj tört fel a torkából. Hát nem erre számított? Talán ennyi, a túlélés elsajátításával töltött holdhónap után még mindig naiv hercegnő volt, aki képtelen életben maradni a Szalszkov Palota falain kívül.

Lüktetett a sebe, a vércsík és a Dejszkvosk fémes szaggal csorgott le a karján.

Feltámadt az Affinitása.

Nem, határozta el hirtelen Ana, és a sebéhez érintette az ujját. A vércseppek mintha lüktetettek volna az ujjbegyein. Nem. Ő már nem csak naiv hercegnő! A hercegnőknek nincs hatalmuk a vér felett uralkodni. Nem gyilkolnak meg ártatlanokat fényes nappal egy város főterén. Nem szörnyetegek.

Valami elpattant benne, és váratlanul fojtogatni kezdte az émelyítően ismerős, évek alatt felhalmozódott harag. Érezte az erejét. Mindegy, mit tesz, mindegy, mennyire jó szeretne lenni, a végén mindig szörnyeteg válik belőle.

A világ elhalványult körülötte, aztán már csak a karján lecsorgó vér maradt, ami lassú cseppekben hullott a földre.

Szeretnéd, ha szörnyeteg lennék?, Ana a folyosót nézte, ahol Ramson eltűnt. Akkor az leszek.

A lelke eltorzult zugába nyúlt, és kinyújtotta az Affinitását.

Mintha csak egy gyertyát gyújtott volna meg. Ahogy az Affinitása elérte azt az elemet, a vért, ami szörnyeteggé tette, az érzékeit vonzó árnyak lángra lobbantak.

A vér mindenütt ott volt: az őt körülvevő zárkákban minden rabban, felfröccsent, csíkokat vont a mocskos falakra, a színe az élénkvöröstől a rozsdaszínig terjedt. Ha akarta, csukott szemmel is érezhette, ahogy a körülötte lévő világot formálja, és ahogy az fokozatosan, több folyosóval arrébb semmivé válik, és már nem érheti el. Érezte, ahogy a vér az erekben folyik, néha olyan erővel, mint a folyók, néha pedig csendesen csörgedezve, mint a patakok, vagy mozdulatlanul és alvadtan, akár a halál.

Ana kinyújtotta a kezét, és úgy érezte, mintha hosszú idő után először szívná be mélyen a levegőt. Ez a sok vér. A tengernyi hatalom. Mind felett ő uralkodik.

Könnyen rátalált a szélhámosra, akit a vérében tomboló adrenalin úgy lobbantott fel, mint pislákoló gyertyalángok között a ragyogó fáklyát. Az ő vérére koncentrált az Affinitásával, és húzni kezdte.

Különös feldobottság lett úrrá rajta, ahogy a vére engedelmeskedett, és Sebesnyelv minden vércseppje ugrott, hogy teljesítse a kívánságát. Ana nagy levegőt vett, és észrevette, hogy mosolyog.

Kis szörnyeteg, suttogta egy hang az elméjében, de ezúttal a saját hangját hallotta. Lehet, hogy Szadovnak mégis csak igaza volt. Talán a lelke mélyén rejtőzik valami torzság, ami utálatos, bármennyire is igyekszik küzdeni ellene.

Kiáltás visszhangzott a folyosón, amit zuhanás zaja követett, aztán léptek csosszantak. A sötétségből lassan kibontakozott egy lábfej, majd egy láb. Végül egy mocskos felsőtest. Ana a vérénél fogva húzta magához, és élvezte, ahogy a férfi vére készségesen engedelmeskedik az irányításának, és bábként rángatózik a parancsai szerint.

Sebesnyelv a földön hempergett a zárka előtt.

– Hagyd abba! – lihegte. Verítékben ázó ingén vörös folt jelent meg, átütött az anyagon és a piszkon. – Kérlek… bármit is csinálj…

Ana kidugta a karját a rácsok között, és megragadta a férfi gallérját, majd olyan közel rántotta, hogy az arca a rácshoz csapódott.

– Hallgass! – morogta halkan. – Most te figyelsz rám. E perctől minden parancsomnak engedelmeskedsz, vagy a fájdalom, amit most érzel – ismét megrántotta a vérét, mire a férfi halkan felnyögött –, csak a kezdet lesz. – A szavai úgy csengtek a fülében, mintha más beszélne. – Megértetted?

A férfi pupillája kitágult, az arca elsápadt, zihálva kapkodta a levegőt. Ana elfojtott minden bűntudatot vagy szánalmat, amit esetleg érzett.

Most rajta volt a sor, hogy parancsokat osztogasson. Ő vette át az irányítást.

– Most pedig nyisd ki az ajtót!

A szélhámos nehézkes mozdulatokkal, láthatóan remegve tápászkodott fel. A zárral babrált, és a cellaajtó nyikorogva feltárult.

Ana kilépett a folyosóra, és felé fordult. A világ kissé meglódult, amikor ismét rátört a szédülés, a gyomrát azonban torz élvezet rántotta görcsbe Sebesnyelv rémülete láttán. A férfi ingén vörös foltok jelentek meg, ahogy a vérerek elpattantak a bőrén. Holnap már csúnya véraláfutások lesznek belőlük, amik undorító betegségként, himlőhelyként tarkítják majd a testét. Az ördög kéznyoma, ahogy Szadov nevezte. Ami a deimhovra utal.

Ana elfordult, mielőtt a tette feletti undor eluralkodhatott volna rajta. A keze gépiesen a csuklyájához rebbent, és ismét az arcába húzta, hogy elrejtse a szemét. A karját súlyosnak érezte, mert a cikcakkban futó, duzzadt ereket lehúzta a vére. Kesztyűtlen kezét a köpenye alá rejtette, az ujjai görcsösen kapaszkodtak a hideg anyagba. Kesztyű nélkül úgy érezte, hogy ki van téve a pillantásoknak.

A haja égnek állt, amikor rádöbbent, hogy a börtönben hirtelen csend támadt.

Valami baj történt.

A többi rab nyögése és suttogása megszűnt. Olyan érzése támadt, mintha vihar előtti csend szállt volna le. Majd több folyosóval távolabb hangos csattanás hallatszott.

Ana megmerevedett, a szíve őrülten kezdett kalapálni.

– Ki kell jutnunk innen – vetette oda.

– Istenségek – átkozódott Sebesnyelv. Feltápászkodott a földről, és ültében teljes súlyával, lihegve dőlt a falnak, a nyakizmai megfeszültek, és elernyedtek. – Ki vagy te?

A kérdés váratlanul érte Anát, ezernyi választ tudott volna rá. Kéretlenül rohanták meg az emlékek, úgy, mint egy poros könyv pergő lapjai. Fehér márványkastélyt látott a téli tájban. Kandalló, lobogó tűz, az apja mély, nyugodt hangja. Aranyhajú, smaragdzöld szemű bátyja, a nevetése szikrázó, akár a napsütés. Ábrándos tekintetű, bájos nagynénje, ahogy imádkozás közben lehajtja a fejét, sötét hajfonata a keblére hull…

Visszaszorította az emlékek áradatát a fal mögé, amit az elmúlt évben olyan gondosan felépített. Az élete, a múltja, a bűnei, mindezek az ő titkai voltak, és legkevésbé arra volt most szüksége, hogy ez az ember észrevegye a gyengeségeit.

Mielőtt válaszolhatott volna, Sebesnyelv felugrott. Olyan gyorsan mozgott, hogy Anának csak egy meglepett felhördülésre maradt ideje, amikor Sebesnyelv keze már újra a szájára is tapadt, és egy oszlop mögé rántotta.

– Őrök – suttogta a férfi.

Ana lágyékon rúgta Sebesnyelvet, de dühösen elsuttogott káromkodásai közben is hallotta a léptek zaját.

Csizmák dobogtak a várbörtön folyosóján: több őr ritmusos léptei. Ana látta a távolban egy fáklya fényét, ami egyre fényesebben lobogott. Hangok verődtek vissza a falakról, és a nevetésből ítélve az őrök tréfálkoztak.

Ana kifújta a levegőt. Nem fedezték fel őket. Az őrök csak ellenőrző körútjukra indultak.

Sebesnyelv kiegyenesedett, és odahajolt hozzá, miközben az oszlophoz simult. Összebújva a szívük ugyanarra a fohászra vert; bűntársak voltak vagy akár szövetségesek is lehettek volna. A férfi tekintetéből sütő harag azonban arra emlékeztette Anát, hogy kicsit sem azok azok.

Még a lélegzetét is visszafojtotta, amikor az őrök elhaladtak az oszlop mellett. Olyan közel mentek el, hogy hallotta szőrmével díszített, drága köpenyük suhogását, csizmájuk talpának súrlódását a mocskos kőpadlón.

Ekkor vágott bele a felismerés. Az őr! Eszméletlen állapotban hagyták ott Sebesnyelv zárkájában.

Érezte, hogy Sebesnyelv is megmerevedik, mintha ugyanerre a következtetésre jutott volna. A férfi sziszegve káromkodott egyet.

Rémült kiáltás hallatszott, amit a cellaajtó baljós nyikorgása követett. Ana szorosan lehunyta a szemét, jeges félelem markolta meg a szívét. Megtalálták az ájult őrt.

– Idehallgass! – Sebesnyelv hangja halk és sürgető volt. – Tanulmányoztam a börtön alaprajzát, úgy ismerem, mint a tenyeremet. Mindketten tisztában vagyunk vele, hogy a segítségem nélkül nem jutunk ki innen, és nekem is szükségem van az Affinitásodra. Ezért arra kérlek, hogy most az egyszer bízz bennem! Amint kijutunk erről az istenverte helyről, nyugodtan egymás torkának eshetünk. Mit szólsz hozzá?

Ana gyűlölte a szélhámost, gyűlölte, amiért bolonddá tette és amiért igaza van.

– Rendben – lehelte. – De ha csak eszedbe jut valamelyik trükköddel próbálkozni, akkor jusson az is az eszedbe, mit tettem veled! És mit tehetek még.

Sebesnyelv a folyosót fürkészte, és félrehajtott fejjel hallgatózott.

– Megegyeztünk!

Az oszlopuk mögött az egyik őr belépett a cellába, és kétségbeesetten rázni kezdte a földre került bajtársát. A másik két őr kivont karddal, magasba tartott fáklyával messzebbre merészkedett a várbörtönbe. Rájuk vadásztak.

Sebesnyelv szakálla csiklandozta a fülét.

– Amikor azt mondom „fuss”…

A fáklyafény halványulni kezdett.

– Fuss!

Ana kivágódott az oszlop mögül. Nem hitte volna, hogy valaha is tud majd ilyen sebesen rohanni. Zárkák maradtak el mögötte elmosódó sötét csíkokként. A folyosó végén a kijárat fénypontja látszott olyan piciben, hogy a hüvelykujjával is el tudta volna takarni.

Meg mert kockáztatni egy pillantást a háta mögé, és látta, hogy Sebesnyelv rohan felé.

– Siess! – kiabálta a férfi. – Ne állj meg!

A fénypont ragyogott előtte, a lába dübörgött a kőpadlón. Szinte fel sem ocsúdott, amikor már a lépcsőhöz ért. Kettesével vette a fokokat, és levegő után kapkodott.

Kiért a szemkápráztató, kíméletlen nappali fényre.

A szeme azonnal könnyezni kezdett.

Minden csupa fehér volt: a márványpadlótól a magas falakon át a boltíves mennyezetig. A fejük feletti keskeny, magas ablakokon át beáradt a napfény, amit a márvány megsokszorozott. Ana valahol azt olvasta, hogy szándékosan építették így a börtönt. A rabok olyan sokáig maradtak lent a várbörtön sötétjében a föld alatt, hogy amint felkerültek onnét, rögtön megvakultak.

És gondos kutatása és tanulmányai ellenére sem volt más kiút, mint megvárni, hogy a szeme hozzászokjon a fényhez.

Hangos robaj hallatszott a háta mögött. Könnyein át is látta, hogy Sebesnyelv elfordítja a kulcsot a börtön ajtajának zárjában. Hármasával véve a fokokat rohant fel a lépcsőn, és amikor a tetejére ért, átkozódva szorította a tenyerét a szemére.

A termen túl, valahonnan, amit Ana képtelen volt beazonosítani, kiáltások hallatszottak. A márványpadlón enyhe remegés futott végig, és visszaverődött a vakítóan fehér falakról: futó csizmatalpak és kivont kardok hangja.

Riasztották az őrséget.

Ana Sebesnyelvre pillantott. Bár a könnyeitől nehezen látott, ki tudta venni a férfi arcára kiülő leplezetlen pánikot, és rájött, hogy minden ravaszsága és handabandázása ellenére, Ramson Sebesnyelvnek nincs terve.

A félelemtől Ana ismét össze tudta szedni a gondolatait, a világ kontúrjai élesebbé váltak, ahogy a könnyei elapadtak. Folyosók ágaztak szét minden irányban: három balra, három jobbra, három előtte, három mögötte. Minden fehér volt és teljesen egyforma.

A dejszvosk utóhatásától lüktetett a feje, és már arra sem emlékezett, hol jött be. A hely a rabok és a látogatók kelepcébe csalását szolgáló labirintus volt; úgy hullottak bele, mint zsákmány a pók hálójába.

Ana megragadta Sebesnyelv ingét.

– Merre?

A férfi két ujja között lesett ki.

– A hátsó kijáraton – nyögte.

Ana nagy levegőt vett. A Kísértet-vízeséssel kapcsolatos olvasmányaiban – amik eleve csekély számúak voltak – persze, sehol sem említettek hátsó kijáratot. Ana csak annyit tudott, hogy a homlokzaton három kulcsra zárt és erősen őrzött ajtó van, az előtte lévő udvarról nem beszélve, ahol íjászok őrködtek, és azt várták, hogy ha csak a kisujjukat kidugják, máris céltáblának használhassák őket. Mindezt csendben megfigyelte, amikor befelé tartott az őr társaságában. Amikor még látogató volt.

Legvadabb álmaiban sem gondolta, hogy egy elítélt fogollyal és egy tucatnyi őrrel a sarkában fog menekülni a börtönből.

Fellobbant a dühe. Marokra fogta Sebesnyelv mocskos, foltos ingét, és megrázta.

– Most pedig juttass ki minket innen! Merre van a hátsó kijárat?

– A második ajtó…a második ajtó jobbra.

Ana magával rántotta, amikor futásnak eredt. Az egyik folyosón csizmatalpak csattogtak, de fogalma sem volt, melyiken. Bármelyik pillanatban megérkezhet az erősítés. A folyosó felénél tarthattak, amikor kiáltás harsant mögöttük.

– Megállni a Kolszt Imperátor Mihajlov nevében!

A dicsőséges Mihajlov cár. Olyan fesztelenül, parancsolóan dobálóztak Luka nevével. Mintha bármit is tudtak volna a bátyjáról. Mintha joguk lett volna a nevében bármit is parancsolni.

Ana a börtönőrök felé fordult. Öten voltak, fehér egyenruhájukra ezüst cirilliai tigrist festettek, kivont fekete kő kardjukon megcsillant a napfény. Teljes fegyverzetet viseltek, még sisakot is, és öltözetük csillogott az árulkodó szürkés fekete ötvözettől.

Rávicsorították a fogukat, és legyezőszerűen szétváltak, mint a vadállatot becserkésző vadászok. Volt idő, amikor talán térdre hullottak volna a jelenlétében, és tiszteletük jeléül két ujjukat a mellükhöz érintették volna, egy kört rajzolva. Kolszt Princessza, suttogták volna akkoriban.

De az már régen volt.

Ana ujjai görcsbe rándultak, erősebbre húzta a csuklyát az arca körül. A másik, sebesült kesztyűtlen kezét az őrök felé tartotta. A vér kunkori spirálban, élénkvörösen folyt le a karján, és elütött sötét olajbarna bőrétől.

Hányingere támadt, a torka megfájdult az undortól. Az inaskodó vagy már dolgozó Affinoktól eltérően, akik évekig csiszolják a képességeiket, Ana csak alapvető és hozzávetőleges módon tudta irányítani az övét. Ha ennyi emberrel kell egyszerre megküzdenie, könnyen lehet, hogy teljesen elveszti az Affinitása felett az uralmat. Megesett már hasonló – csaknem tíz évvel korábban –, a rosszullét környékezte, ahogy ez az eszébe jutott.

Lövéshez készülve letérdelt egy íjász, nyila hegyén dejszkvosk csillogott. Ana nagyot nyelt.

– Vigyázz rám! – szólt oda Sebesnyelvnek, azzal az Affinitása dübörögve életre kelt.

Mutasd meg, ki vagy, kis szörnyeteg!

Mutasd meg!

Szabadjára eresztette az Affinitását, ami végigsöpört rajta, zúgva, sikoltva tekergett az ereiben. Mámora kábulatában az öt őr körvonalaira tapadt, akiknek a vére az adrenalin és a félelem keverékeként zubogott a testükben.

A velük létesített kötelékbe kapaszkodott, és hevesen, nagy erővel megrántotta őket…

Hús szakadt fel. Vér fröccsent szét a levegőben. Az Affinitása elpattant.

A fehér márványpadló és a hideg napfény kíséretében tért vissza a fizikai valóság. Ki tudja, hogyan, de négykézlábra ereszkedett, és miközben levegő után kapkodott, minden ízében remegett. A márványpadló bézs-arany erezete forgott a szeme előtt, a dejszvosk lassan lassan bevégezte a dolgát. Tíz perce sem maradt, hogy a roham befejeződjön, és vége szakadjon az Affinitásának.

Előrehajolt, a háta meggörbült, amikor görcsös köhögés vett erőt rajta. A fehér márványpadlót skarlát vércseppek pettyezték.

Kéz nehezedett a vállára. Ana összerezzent. Sebesnyelv kuporgott mellette, és tátott szájjal bámulta az elé táruló jelenetet.

A folyosó baljósan kihalt volt. A lépcsőházon túl öt élettelen test hevert szerteszét a folyosón. A saját vérükben feküdtek, a tócsák lassan terjedtek szét, melyek rettenetes hatással voltak Ana érzékeire.

A deimhov hatása.

– Hihetetlen – motyogta Sebesnyelv, és tisztelettel vegyes gyönyörűséggel pillantott rá. – Te egy boszorkány vagy!

Ana eleresztette a sértést a füle mellett, és lihegve a fényes márványpadlóra rogyott. Affinitásának felhasználása, most is teljesen kimerítette.

– Maradj itt! – parancsolta Sebesnyelv, azzal eltűnt.

Ana térdre kászálódott. Hirtelen tudatára ébredt a körülötte heverő, halálukban hideg és mozdulatlan testeknek. A vérük beszennyezte a tudatát: a zúgó folyókból kísértetiesen néma állóvíz lett. A márványpadló fehérsége élesen elütött a vörös vértől, a napfény olyan ragyogva ömlött végig rajta, mintha azt mondaná neki: Nézd csak, nézd, mit tettél!

Ana összegömbölyödött, hogy abbamaradjon a remegése. Nem akartam! Elvesztettem az önuralmam. Nem akartam ezt az Affinitást. Sosem akartam senkit sem bántani.

Talán a szörnyetegeknek sem áll szándékukban mások ártalmára lenni. Lehet, hogy nem is tudják, hogy azok.

Tíztől visszaszámolt, hogy legyen ideje felhagyni a sírással, és felkelni a földről. A tenyere alatt elkenődött a vér, ahogy felállt. A falnak dőlt, és nagy kortyokban nyelte a levegőt, a tekintetét elfordította az elé táruló látványtól.

– Boszorkány!

Ana összerezzent. Sebesnyelv állt a jobbra levő második folyosó szájában, a vállára feltekert kötelet vetett. Intett, aztán befordult a folyosóra, és eltűnt szem elől.

Mennyi ideig állhatott itt, és nézhette az összeomlását? Rátörő kimerültségén átszűrődött feltámadó nyugtalansága, ahogy utánabámult.

– Siess! – ért vissza hozzá kissé visszhangosan a hangja.

Össze kellett, hogy szedje minden lelkierejét, hogy kihúzza magát, és utánabicegjen.

A börtönt labirintusnak építették. Markov kapitány még kislánykorában magyarázta el Anának a börtönök felépítését. Őszes haja alatt ráncba szaladt az arca, amikor rámosolygott, és borotvahabja és páncélja illata az évek során mindig megnyugtatta.

Egyenletesen mély hangján mondta el Anának, hogy a cirilliai börtönök olyan labirintusok, amik csapdába ejtik a menekülni akaró rabokat, akik rémületükben és bizonytalanságukban eszüket vesztik, akkor pedig ismét elfogják őket. Ezeknek a labirintusszerű börtönöknek a külső köreit erősen őrzik, de bent kevesebb az őr, egyszerűen azért, mert addigra, mire a külső körökbe eljutna egy rab, már lenyilazzák.

Ana csak reménykedni tudott abban, hogy Sebesnyelv hátsó kijárata nem ilyen gyors halált tartogat számukra.

A szélhámos egy ragadozó kecsességével mozgott előtte, párducra emlékeztette Anát, amit egyszer Szalszkovban, egy egzotikus állatokat bemutató műsorban látott. Egy pillanatra felismert a férfi kezében egy ellopott tőrt, markolatán a fehér tigris pecsétje villant meg.

Mintha csak a gondolataiban olvasott volna, a férfi egy pillantást vetett hátra.

– Elfáradtál? – suttogta. – Ugye, ezt az árat fizetik az Affinok a képességeikért? Ráadásul a barátod odalent alaposan a véredbe mártotta a dejszvoskot.

A sarkon beforduló őr megmentette Anát attól, hogy kigondoljon valami velős választ.

Sebesnyelv három gyors lépéssel már az őrnek is esett, fém csillant, az őr összeesett, a melléből kiállt a fehér tigrises markolat. Ana még a fáradtság kábulatán át is észlelte, hogy Sebesnyelv milyen betanult pontossággal mozog, és milyen kiválóan kezeli a pengét.

Sebesnyelv gyakorlott suhintással tette vissza a hüvelyébe a tőrét.

– Mindjárt ott vagyunk – mondta.

Nőtt a félhomály, egyre távolabb voltak egymástól a fali tartókba rakott fáklyák, a márvány helyett már durván megmunkált kőlapok fedték a padlót, és Ana egyszer-kétszer úgy látta, mindjárt teljes lesz a sötétség. Ana lobogó fáklyaként tartotta az Affinitását, és mindvégig tisztában volt azzal, hogy egyre kisebb a lángja, ahogy a dejszvosk hatása erősödött a szervezetében. Még Sebesnyelv is, akinek gyorsan buzgó vérét könnyen tudta követni, fantomként úszott ki és be a tudatából.

A lépteik ritmusos kopogásán túl halkan, de aztán egyre hangosabban új hang szűrődött be hozzá, mint az ablaka előtt a magas, dércsípte vörösfenyők ágai közt motozó szél susogása.

Vízcsobogást hallott.

A börtön hátsó traktusába értek, ahová a szennyvíz folyt, és ahová a hulladék mellé a halott rabok testét is kihajították. A cirilliai börtönök többségétől eltérően – amiket a nem kívánt dolgoktól való könnyebb szabadulás érdekében a folyók fölé építettek –, a Kísértet-vízesés börtönét egy sziklára tervezték, amit egy vízesés vágott ketté. Erről kapta a nevét. A régi tréfának még egy csavarja is volt: a rabok nem két tűz, hanem egy vízesés és egy szikla közé kerültek.

Egy szikla és egy vízesés.

Ana elerőtlenedett.

– Sebesnyelv – lihegte, aztán már kiabálta: – Sebesnyelv!

A férfi befordult egy mellékfolyosón. Ana nagy erőfeszítéssel futásnak eredt, a zubogás pedig úgy felerősödött, hogy már a léptei zaját is elnyomta.

A következő folyosó váratlanul egy keskeny, boltíves, fekete kő ajtónál ért véget, aminek hideg és kísérteties fénytelensége Ana lelkében visszhangot keltett.

Sebesnyelv az ajtó előtt térdelt, szürke inge, akár egy szellem, homályos foltként hullámzott a fekete kő előtt. A keze a palota alkalmazásában álló, Anát oktató fizikusok pontosságával dolgozott. Valami csillant az ujjai között, aztán hirtelen lefelé húzta a kezét, és az ajtó csikorogva, résnyire nyílt.

A tompa robaj bömböléssé erősödött, amit visszavertek a kőfalak és az alacsony mennyezet. Sebesnyelv kitárta az ajtót, mire Anának megállt a szíve.

A fekete kő ajtón túl váratlanul véget ért a folyosó, mintha valaki kést fogott és levágta volna. A folyosó végét két hatalmas oszlop tartotta, amiket a lenti sziklákba ágyaztak, hogy a folyosó ne zuhanjon le. Cirillia kékesszürke ege a végtelenségbe nyúlt a fejük felett, amíg csak a hófödte, tágas, csillogó tájjal nem találkozott a tekintetük. Alattuk jegesen fehér víz habzott és zuhogott le a mélybe. Ana lába elgyengült, ahogy a víztől való ismerős félelme feltámadt. A félelem egy réges-régi baleset következtében kitörölhetetlenül belé vésődött. Egy folyó könyörtelen sodrása – egy nagyon más folyóé – csaknem véget vetett az életének, nem egyszer, de kétszer is, annyi évvel ezelőtt.

De Sebesnyelv már mozgásba is lendült. Egy sima mozdulattal az egyik oszlopra hurkolta a kötelet, és gyorsan bonyolult csomót kötött rá.

Ó, Istenségek! Ana a hátsó falhoz tapadt, és erős akarattal kényszerítette magát, hogy a lába el ne gyengüljön. Hát ez volt a hátsó kijárat, amit Sebesnyelv említett: a nyitott csatorna, ahonnan ürüléket és holttesteket dobtak le.

És most le fognak ugrani.

– Nem ugrok le oda! – kiabálta, és visszaaraszolt a fekete kő ajtó mögötti folyosók elágazásához.

– Nem tudom, meddig jutottál el iskolázottság terén, kedveském – térdelt le Sebesnyelv a folyosó párkányára. – De fogadj el tőlem egy kis utcai bölcsességet! Aki megpróbál leugrani innen, biztosan meghal. A becsapódáskor összetörnek a csontjai.

A vízesés üvöltő vadállatként zúgott alá, és tűnt el a fehér vízpárában, ami teljesen átláthatatlanná tette a mélységet.

Sebesnyelv megrángatta a csomót, hogy kipróbálja, megtartja-e. A kötél megfeszült.

– Velem tartasz, Boszorkány?

Ana meg mert volna esküdni rá, hogy Sebesnyelv megőrült.

– Hisz most mondtad, hogy aki megpróbál leugrani, az meghal.

Sebesnyelv kiegyenesedett. A párás, kék cirilliai éggel a háta mögött, ahogy a habzó víz fölé tornyosult, csaknem hősnek látszott.

– Ezt is mondtam. De mi nem ugrunk le, drágám! – A kötélre mutatott, aminek java kígyóként tekergett a földön kettejük között, és aminek a másik végét az oszlophoz rögzítette. – Úgy tervezem, hogy leeresztem kettőnket a folyóba. Kiszámoltam. Sikerülni fog. – Elvigyorodott, és egymáshoz közelítette a hüvelyk- és mutatóujját. – Aprócska, kecses lépés lesz. Mintha egy hintóból lépnél ki. Csak itt…a párkányról lépünk le.

Vidáman csillogott a szeme, és Ana legszívesebben megfojtotta volna. Ó, Istenségek! Ez egészen biztosan a halálát jelenti. Mögötte őrök, akik bebörtönzik, és eladják majd szolgálónak, előtte egy őrült szélhámos, aki valószínűleg halálugrásra készül.

– Nos? – hajtotta félre a fejét Sebesnyelv. Bűvészujjaival már erősen a derekára kötötte a kötél másik végét, és az utolsó darabot felé lendítette. – Bő öt percünkbe telik idejutni. Riasztották az őröket, így nemsokára többen lepnek el minket, mint a virágporra szálló méhek. Csak az időmet lopod, cicám!

Ana a vízesés felé fordult. Figyelte a fehéren habzó zuhatagot, ami csonttörő sebességgel zúdult alá. Aztán elképzelte, hogy olyan örvény rántja magával, mint tíz évvel ezelőtt, a hab és a hullámok összenyomják a mellkasát, kicsavarják a végtagjait, betömik az orrát és a száját.

Nem bírom!

A labirintus mélyéről kiáltások harsogták túl a víz zubogását. Ana nekieresztette az Affinitását, de már annyira meggyengült, hogy csak halvány vérfoszlányokat észlelt. A karján ejtett seb váratlan erővel kezdett el lüktetni. Még pár perc, és az Affinitásából semmi sem marad, amivel harcolhat.

Már nem lehetett visszafordulni.

Sírni szeretett volna, de a Szadovval a várbörtönökben töltött évei után tudta, hogy a sírással semmire sem megy. A félelemmel szemben csak két fegyver volt: a menekülés vagy a szembeszállás.

Ana ezért visszafojtotta a hányingerét, lenyelte a könnyeit, és felszegett fejjel elmasírozott a fekete kő ajtó mellett. A padló egyenetlen és nedves volt. A rothadásra emlékeztető szag egyre jobban fojtogatta, ahogy a szélére ért.

– Nem meghalni jöttem ide, szélhámos – csattant fel, ahogy felé igyekezett. – Ha bármivel próbálkozol, végzek veled, mielőtt a víz összezúz. És hidd el, könyörögni fogsz, hogy hagyjalak inkább megfulladni!

Sebesnyelv a fehér márványpadló szélén egyensúlyozott a kötélbe kapaszkodva. Félmosolyra húzta a száját, miközben a nála lévő kötélvéggel magára kötötte Anát.

– Jogos.

Ana felkiáltott, amikor a kötél a hátába és a csuklójába vágott. Sebesnyelv féloldalasan rávigyorgott.

– Tudom, hogy bűzlöm, kedves, de később majd megköszönöd, hogy még életben vagy!

Meglegyintette az arcát a szél, amikor a párkány szélére csúsztatta a lábát, ahol a sziklafal a mélybe szakadt, és a semmi kezdődött. A haja kiszabadult a szigorú kontyból, a végtelen kék ég háttere előtt sötét gesztenyebarna fürtök repkedtek.

Sebesnyelv még egyszer megrántotta a kötelet.

– Kapaszkodj! – kiabálta, és Ana az akarata ellenére is két karral fogta át a férfi mocskos ingét, és igyekezett minél messzebb tartani az arcát Sebesnyelv mellkasától úgy, hogy azért ne feszítse meg a nyakát.

A férfi ellendített magukat a párkánytól.

Bármekkora undort érzett is Sebesnyelv iránt, az most eltűnt, és önkéntelenül olyan szorosan csimpaszkodott bele, mintha az élete múlt volna rajta.

Az is múlt.

Közvetlenül a Kísértet-vízesés párkánya alatt lógtak, és lassan forogtak a levegőben. A vízesés a fülébe harsogott, és olyan közel volt, hogy kinyújtott kézzel meg is érinthette volna. A kötél, ami az oszlophoz rögzítette őket, hosszan elnyúló hurokban bukott le alájuk, és eltűnt a fehér vízpárában.

Ana megkísérelt lenézni. A látványtól még erősebben kapaszkodott Sebesnyelvbe, és próbált úrrá lenni a rémületén. Ezer fohászt küldhetett volna az Istenségeihez, de egyik sem számított volna. Ebben a pillanatban csak ő volt és a szélhámos.

Ana felpillantott. A pára olyan sűrű volt, hogy már alig bírta kivenni a börtön párkányát, ez pedig jó jel volt.

– Még mennyi idő? – ordította, és a vízeséstől még a saját hangját is alig hallotta.

– Mindjárt! – A férfi is kiabált, de őt is alig lehetett hallani. – El kell érnünk a kötél végét, különben a zuhanástól meghalunk.

Ana hunyorogva felnézett. A párában észlelt mozgás miatt ösztönösen az Affinitása után kapott. Meg is találta a leghalványabb foszlányt, a hatalma szellemképét, ami még a dejszvosk alatt hullámzott.

A homlokát ráncolta, amikor megérzett valamit a kötelékein át. Olyan halvány volt, hogy majdnem elsiklott felette.

Egy szélroham legyintette meg őket, és Ana lehunyta a szemét. Próbálta kizárni a szédítő lengéssel járó érzést. Amikor megint kinyitotta, a szél már részben elfújta a párát. A szikla tetején, a Kísértet-vízesés párkánya felett, egy íjász körvonalait pillantotta meg, aki rájuk szegezte íját és nyilát.

– Vigyázz! – kiáltotta, ahogy elsuhant a fejük felett az első nyílvessző.

A második már eltalálta Sebesnyelvet.

A férfi felnyögött fájdalmában, amikor a vállát nyíl súrolta, és kiserkent a vére. Ana elfojtotta a sikolyát, mert Sebesnyelv keze megcsúszott a síkos kötélen. Megrándultak, és vad körforgásba kezdtek. Hajszálnyira voltak attól, hogy a vízesés agyonzúzza őket. A fejük felett az íjász újabb nyilat illesztett a húrra.

Amikor Ana lenézett, látta a kötélvégét, aminek másik végét Sebesnyelv a derekára erősítette. A kötél vége… el kell érniük, különben meghalnak.

Ana magába mélyedt, és addig keresgélt, amíg nem volt más, csak vér és csont. És meg is találta az Affinitása végső maradékát, ami olyan halovány volt, mint egy kialvó gyertyaláng, miközben a dejszvoskkal birkózott.

Ana kinyújtotta a kezét, és az íjász véréhez kapcsolódott. És lökött rajta egyet.

Az íjász megfeszült, majd egy pillanatra megingott, mintha egy hirtelen szélroham billentette volna meg. Ana keze lehanyatlott, melegség folyt le a száján, és érezte a vére ízét.

Hát ennyi volt. A dejszvosk kerekedett felül. Nem maradt több, amit Ana adhatott volna.

De ennyi is elég volt, hogy elterelje az íjász figyelmét, és lecsússzanak a kötél végéig.

Sebesnyelv elengedte, és a derekához kapott. A tőre tompa ezüstfényben villant. Ana felé hajolt, a szemét összehúzta, az arckifejezése közönyös, halálos nyugalom maszkjává dermedt.

– Ne küzdj, ne mozdulj, csak kapaszkodj belém! Lábbal előre, leszorított lábfejjel.

Ana még fel sem foghatta a szavait, és alig érezte a félelem ízét a nyelve hegyén.

Sebesnyelv felemelte a karját.

– A haramiává váláshoz az első lépés annak megtanulása, hogy hogyan essünk.

Csillant a pengéje. Kegyetlen erővel csapott le.

És már zuhantak is.

3

A folyó abban a pillanatban elnyelte őket, amint belecsapódtak, és kíméletlenül rántotta le őket fehértarajos örvényeivel, és úgy sodorta, mint szélvihar a faleveleket. Ramson hagyta, hogy a víz magával rántsa, mert jól tudta, mikor engedje el magát, és mikor tartson ellene. A folyó nem engedett. Meg kellett tanulni, hogyan ússzon az árral.

Más víz volt ez, mint Ramson gyerekkorának hatalmas tengere. Bregóniában a víz kobaltkék volt, a tarajokon megcsillant a napfény. Órákig úszott, a felszín alá bukott, és felbámult a távoli égre a maga elnémított, kék világából.

Cirilliában a folyók fehérek, habosak és jegesek voltak. Ramson próbálta nyitva tartani a szemét, ahogy a sodrás ide-oda vetette. Egyre nagyobb lett a mellkasára nehezedő nyomás. Víz tört be az orrába, szájába.

A kötél még a mellkasához préselte az Affin-lányt. Érezte, ahogy a lány vergődik, nekivágódik, rugdos és küszködik, ahogy a sodrás üti-veri.

Ramson elvágta a kötelet. A túlélés esélyei megnövekednek, ha valaki nem húzza le az embert. Csak magára gondolt, amikor ezt tette, de ahogy figyelte, amint az áramlat magával ragadja a boszorkányt, úgy érezte, ez talán a lányra nézve is igaz.

Maradj veszteg, mondta neki. Minél jobban küzdesz ellene, annál gyorsabban megfulladsz.

De az ő tüdeje is fájdalmasan feszült, a tagjait lehúzta az ismerős elgyöngülés. Levegőhöz kell jutnia, vagy azt kockáztatja, hogy örökre az áramlat része marad.

Ramson rúgott egyet, de amint egyenesbe hozta magát, az áramlat ismét átfordította. Páni rémület lett úrrá rajta.

Szédülni kezdett. Víz nyomta az orrát és a száját, valahol mégis emlékezett arra, hogy nem engedheti be. A tagjai elnehezültek, a látása fehéren örvénylett. Hideg volt.

Ússz!, hallatszott egy hang. Azonnal tudta, kié a nyugodt, vékony hang, ami gyermekkorát meghatározta, és utána minden áldott nap kísértette. Olyan közelinek hangzott a bömbölő káoszban. Ússz vagy mindketten meghalunk!

Ramson a hátát meggörbítve elrugaszkodott. Érezte, hogy sikerül kicsit leküzdenie az áramlatot. Valahol felette, a közelében fényt látott.

Ússz!

A fény ragyogóbb lett. Ramson feje kibukkant a vízből. Köhögött és nagy kortyokban nyelte a friss, szeles cirilliai levegőt. Érezte, ahogy az erő visszatér a tagjaiba.

A körmeit a félig fagyott földbe mélyesztve kimászott a partra, a lábát a havas füvön vonszolta. Leküzdhetetlen remegés rázta, ami rohamokban tört rá, és ahogy igyekezett javítani a vérkeringésén, a karja-lába rángatózni kezdett.

A folyó messzire lesodorta őket: a Kísértet-vízesés összezsugorodott a távolban. Nem volt nagyobb a tenyerénél. Görcsbe rándult a gyomra, amikor felfogta, milyen magas a sziklafal, és hogy a vízesés nem látszik másnak, mint egy vízbe érő páracsíknak. Mindegy, mennyit számolt és milyen aprólékos gonddal tervezgetett a cellája sötétjében: egy csodára és az Istenségek nyújtotta kézre volt szükség, hogy túléljék ezt.

Nem mintha Ramson hitt volna az Istenségekben.

Hátat fordított a börtönnek. A hólepte erdő megvilágítva nyúlt el előtte a késő délutáni napsütés tompa arany párájában. Ameddig a szem ellátott, jeges csúcsaikkal hegyek magasodtak és völgyek szaladtak a mélybe.

De Ramson csak a hideget érezte a csontjaiban, a fenyők alatt hosszan és sötéten fekvő árnyékokat látta. Ez volt Cirillia, az Észak Birodalma, ahol az őszi éjszakák hidegebbek voltak, mint más királyságokban a téli napok. Ha nem talál naplemente előtt menedéket, meg fog halni.

Kivont tőrrel perdült meg, amikor köhögést hallott a háta mögött. Halvány meglepetést érzett, amikor megpillantotta a haldokló állatként a parton felkapaszkodó Affint. A lány négykézláb állt, a feje lelógott, sötét fürtjei nedvesen tapadtak az arcára. Többé sosem áll talpra. Az ő segítsége nélkül semmiképpen sem.

Ramson elfordult.

A hó elnémította a lépteit, ahogy beljebb merészkedett az erdőbe, és hamarosan csend váltotta fel a lány köpködését és a folyó zubogását. Az erdő már olyan sűrű lett, hogy nem sütött be a nap, és minden lépéssel egyre jobban nehezedett rá a hideg.

Gondolatban végigfutott a Kísértet-vízesés körüli terepen, de fokozódó kétségei lelassították a haladását. Megbilincselve, bekötött szemmel hozták ide, előtte napokig egy szekéren zötykölődött, míg le nem rángatták róla, és be nem hajították a cellájába. Tudomása szerint a börtönt körülvevő vidék pusztaság volt, jeges tundra és a Sziverni Tajga, a Cirilliai Birodalom felét borító erdőség kopár vidéke.

A gondolatai valahogy visszakanyarodtak a boszorkányhoz. Kár, hogy a menekülésük ennyire legyengítette a lányt. Bár erőteljes Affinitásával hasznos szövetséges válhatott volna belőle, most csak akadályozná a menekülésben. Kételkedett abban, hogy egyáltalán képes felállni, nemhogy az erdőből kijutni. Igaz viszont, hova is menne?

Hirtelen beléhasított valami, és megtorpant. Hát, persze! Hogy lehetett ilyen rövidlátó? Visszafordult, és félig futva, félig botladozva igyekezett vissza oda, ahol a boszorkányt hagyta.

A lány azért jött Kísértet-vízeséshez, hogy beszéljen vele. Ez pedig azt jelenti, hogy ismeri a kiutat. Valamit, ami elszállítja őket innen.

A folyótól néhány méterre talált rá: lehorgasztotta a fejét, a karjával átfogta magát, és dörzsöléssel próbált felmelegedni. Félig lehunyt szemmel pillantott fel rá, amikor felé közeledett. Az elmúlt percek alatt nedves fürtjei vége jéggé fagyott.

Ramson letérdelt mellé, és megfogta a nyakát, hogy ellenőrizze a pulzusát. A lány összerándult, de nem próbált ellenállni.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Ramson. Igyekezett aggodalmas hangot megütni. Két keze közé fogta a lány arcát, ami jéghideg volt. – Tudsz beszélni?

A lány lila, cserepes ajkai szóra nyíltak.

– Igen.

– Szédülsz? Álmos vagy?

– N…nem. – Nyilvánvalóan hazudott, de konokul szegte fel az állát, és kihívóan nézett vele farkasszemet. Ramson akaratlanul is csodálta az elszántságát.

– Még naplemente előtt védett helyre kell jutnunk – vetett egy pillantást Ramson a fák szürke felhőkbe és ködbe vesző csúcsa fölé, ahol alacsonyan járt már a nap. – Honnan érkeztél ide? Hogy jutottál ide?

– Gyalog.

A férfi szíve elfacsarodott a válasz hallatán. Ez azt jelentette, hogy gyalogosan elérhető távolságon belül lennie kellett menedéknek. Jól döntött, amikor visszajött a lányért.

– Honnan jöttél? Város van a közelben?

A lány megrázta a fejét.

– N…nincs. Csak egy d…dácsa. Ott l…lakom.

– Milyen messze?

A lány teste görcsösen megvonaglott, mire Ramson közelebb vonta magához. Bár nedves ruháik akár jégtömlőknek is elmentek volna, Ramson tudta, hogy a testük melege segít majd. A válasz egy lehelettel érkezett, ami párapamacsot formált a levegőben.

– Két órányira.

Ramson felnézett a ködfelhőbe burkolózó napra, ami veszélyesen alacsonyan járt a fák teteje felett. Most először támadt remény a szívében. Felállt, megigazította jeges ruháját, és megmozgatta az izmait. Jó jel volt, hogy még nem állt beléjük görcs.

– Tudsz járni, drágám?

A boszorkány megpróbált feltápászkodni, de majdnem felbukott, miközben lábra akart állni. Ramson elkapta a könyökénél, mielőtt elesett volna.

– Rendben. – El kell nyerni a bizalmát, és oda kell jutni a házba. A hátára vette a lányt, és elsőnek a jéggé merevedett köpenyt érezte. – Fogd át a nyakamat! Minél szorosabban érintkezünk, annál kevésbé hűlsz ki.

A lány engedelmeskedett, és Ramson feljebb igazította a hátán. A vérkeringése máris felgyorsult, ahogy megfeszítette az izmait, és ez jó volt.

Összeszorította a száját. Egyik lábát a másik elé téve útnak indult. A fehér táj tompa csendje rájuk nehezedett. A némaságot csak a csizmája alatt csikorgó hó törte meg és a faágak reccsenése, ahogy egyre beljebb hatolt az erdőbe. A boszorkány mondta az irányt, a hangja el-elakadt, remegett a hidegtől.

Hamarosan már az erdő mélyén voltak, magas, sűrűn növő, a tájat árnyékbe borító sziverni fenyők és vörösfenyők között. A csend még mélyebb lett, és Ramsonnak olyan érzése támadt, mintha az erdő eleven, figyelmes tekintete követné őket. A hideg bekúszott a ruhája, a bőre alá, egyenesen a csontjaiba.

A boszorkány hallgatott, a teste nem mozdult a hátán. Ramsonnak többször is meg kellett ráznia, hogy ébren tartsa.

– Beszélj, drágám! – mondta végül. – Ha most elalszol, többé nem ébredsz fel! – Érezte, hogy a lány ettől kissé felélénkül. – Hogy hívnak?

– Ányának – válaszolta a lány túl gyorsan ahhoz, hogy az igazat mondja.

Újabb hazugság, de Ramson azért komoly arccal bólintott.

– Ánya. Engem Ramsonnak hívnak, bár ezt már tudod. Honnan jöttél, Ánya?

– Dobriszkból.

– Beszédes teremtés vagy, mi? – kuncogott Ramson. Ismerte a várost, Cirillia délvidékén, a térképen csak jelentéktelen pontként feltűnő kis települést. Mégis – bár a lány mindent megtett, hogy leplezze – kiérezhető volt a beszédéből egy alig észrevehető délies akcentus és a cirilliai nemesség hanglejtése. – Mi dolgod volt Dobriszkban?

Érezte, hogy a lány megmerevedik a hátán, és azt kívánta, bárcsak vissza tudná szívni a kérdését. Jó esélynek tűnt, hogy összefagyott és félig eszméletlen állapotában többet tudjon meg róla. Kifürkéssze a titkait, és később felhasználja őket ellene, hogy nyomást gyakoroljon rá. Az első és egyelőre egyetlen titka, az, hogy Affin, mindenesetre nyomot jelentett. Egy ilyen erős Affinitással, mint a lányé, bizonyára kiérdemelt egy helyet a Birodalmi Testőrök között?

Ramson gondolatai egymást kergették. Ha a parancsoló hangvételt, az elítélő pillantást, vagy a hegyes álltartását vette sorra, akkor azt feltételezte, nemesi vér folyik a lány ereiben, és talán csak önmaga védelmében titkolta az Affinitását. Cirilliában megszokott volt, ha egy gyermek Affinitása megnyilvánult, ezt a képességet elrejtették vagy elnyomták. A hatalom és a kiváltság ezt a védelmet kínálta a gazdagoknak. Ezt a biztonságot a szegények nem engedhették meg maguknak.

Ha valakinek Affinitása volt, de nem volt pénze, hogy megvesztegesse a hivatalnokokat, akkor a személyi igazolványuk egyik részében fel kellett tüntetniük ezt. A Birodalom törvényes polgáraiként munkát ugyan kereshettek, de az irataikban feljegyzett megbélyegzés megkülönböztette őket, mássá tette, olyanná, akit jobb kerülni és akitől többnyire féltek.

Cirillia az ilyen istenadta képességekkel megáldott polgárait fekete kővel és dejszvoskkal tartotta kordában. Amint más királyságokból érkezni kezdtek az idegenek, hogy a világ leggazdagabb birodalmában boldogulni próbáljanak, a kereskedők azonnal meglátták a kínálkozó lehetőséget, hogy kizsákmányolják őket.

Aztán feltűntek a brókerek. A jobb munka és a jobb fizetés hamis ígéretével Cirilliába csalták a külföldi munkásokat, majd előnytelen szerződésekbe kényszerítették őket, és csapdába ejtették őket egy távoli birodalomban, ahonnan lehetetlen volt megszökni. Idővel a törvények árnyékában virágzani kezdett az Affinokkal való kereskedés gyakorlata.

Akár nemesi származású, akár nem, ez a lány Affin volt, és menekült valami elől. És Ramson nem akarta, hogy ehhez bármi köze legyen.

Könnyebb volt elfordulni.

Az biztos, hogy a lány rejtegetett valamit. És ha Ramson értett valamihez, akkor az a másik titkainak előbányászása volt, bármilyen jól leplezte is.

A lány makacsul hallgatott, ezért egy viszonylag ártalmatlan kérdéssel folytatta.

– Tényleg finomabb délen a napbor?

Így ment tovább: Ramson kérdezett, és párszavas válaszokat csalt ki a lányból. A csevegés ellenére is érezte, ahogy elgémberedik keze-lába, az izmai elfáradnak. Lassan leszállt körülöttük a sötétség, és Ramson kénytelen volt pislogni, hogy ki tudja venni, melyik a fa és melyik az árnyék.

Az idő mintha körbe-körbe forgott volna, és Ramsonban már az is felmerült, hogy talán ő is körbe-körbe jár. Az elviselhetetlen hideg megbénította a gondolkodását: folyton a háta mögé nézett, és időnként ágreccsenést vagy hócsikorgást képzelt. A Cirilliai Birodalom különféle, a hazájától eltérő veszélyeket rejtett. Ramson hallott már jégszellemekről, amiket szivincijának neveztek, amik a hóból bukkantak elő, így az eltévedt utazók testét évekkel később az örök fagy rétegében találták meg. A semmiből bukkantak elő a jégfarkasok, amik falkában vadásztak. Ramson eddig mindig gömbtűzzel utazott, amivel el tudta riasztani a Sziverni Tajga teremtményeit. Most úgy érezte, hogy lebírja a sötétség.

Megállt. A szívdobogása a fülében zakatolt, de… valami mást is hallott. A fülét hegyezte, a tenyerét üresnek érezte a gömbtűz labdájának megnyugtató melege nélkül, ami ott szokott lenni, hogy megvilágítsa az utat. A sötétség még sötétebb gondolatokat ébresztett.

De aztán pár lépésre a háta mögött meghallotta az ágak reccsenését, az aljnövényzet susogását.

Valaki – vagy valami – követte őket.

Belehasított a félelem. A legközelebbi fa mögé osont, és miután megigazított a hátán a boszorkányt, mozdulatlanná merevedett és a szíve kalapálásán túl is igyekezett fülelni.

Meg is volt. A susogás és a recsegés egyre közelebb ért, mintha valami nagy mozogna a fák között. Ramson lélegzet-visszafojtva megkockáztatta, hogy kinézzen a fa mögül, és elgyengült a térde.

Egy hatalmas sötét árnyék baktatott el mellettük. Olyan közel járt, hogy ázott bundájának szaga megcsapta az orrát. A lény megállt, beleszimatolt a levegőbe, és mély torokhangon felmordult. Amikor elfordította a fejét, hogy a láthatárt fürkéssze, Ramson megrettent. Ráismert az óriási testre, a sápadt pofára, a csillogó fehér szemre. Egy holdmedve! Az északi Birodalom félelmetes ragadozója. A vadászok ajkáról felszálló suttogás fohász volt, hogy soha ne találkozzanak ilyen állattal.

Ramson azonnal a tettek mezejére lépett. A holdmedve a látása és a hallása segítségével vadászott, ami azt jelentette, hogy amíg Ramson csendben volt, és eltűnik szem elől, addig volt reménye a túlélésre. Mégsem várhatta ki, míg a medve eltűnik, mert akkor halálra fagynak.

Érezte, hogy a boszorkány teste erőtlenül lejjebb csúszik a hátán. Hirtelen olyan ötlete támadt, ami annyira visszataszító volt, hogy elszégyellte magát, ám ennek ellenére fontolóra vette. Ha a medve elé veti a lányt, vajon sikerülne–e megszöknie? Már most ájult, és valószínűtlen, hogy magához tér, hacsak rövid időn belül nem kerülnek meleg helyre. Kedve lett volna sírni és egyszerre nevetni, amikor szükségszerűen eszébe jutott a tréfás cirilliai mondás, miszerint „elől a medve, hátul a bolond”.

A holdmedve felemelte bozontos fejét, hatalmas teste megtorpant, és hegyezni kezdte a fülét.

Aztán feléjük fordult.

Ramson az éjszakában is látta a medve szemének kísértetiesen fehér villanását, tépőfogainak karéját. Bár remegett a lába, Ramson mégis felkészült a harcra, és védekező állásba kuporodott. Szabad kezében megjelent a tőre.

Nincs az az isten, hogy egy ilyen harcban győzzön, ráadásul átfagyva, görcsbe merevedve, az eszméletlen lány súlya alatt görnyedve. De mindazok ellenére, ami volt, ahány életet tönkretett, és amiket elkövetett, Ramson tudta, hogy nem bírná elviselni, ha legalább nem próbálna meg szembeszállni az állattal.

Pár lépésnyire a bokrok hirtelen zörögni kezdtek, mintha egy felriasztott állat futott volna be a gallyak közé. Ramson megdermedt.

A holdmedve figyelme elkalandozott. Az emberi törzsnél nagyobb feje lassan a zaj felé fordult.

A bokor ismét megrázkódott. Valami kisurrant az ellenkező irányba. Ramson hallotta, ahogy a teremtmény esetlenül fut, a lába alatt gallyak roppannak és zörrennek a bokrok.

A holdmedve halkan felmordult. Elfordította irdatlan testét, és vissza sem pillantva a zaj felé ballagott.

Ramson megvárta, míg a recsegés és a nyögések el nem némulnak, csak akkor fújta ki a levegőt. A fának dőlt, és megigazította az Affin-lány súlyát a hátán. Leszállt az éjszaka, és a menedéknek nyoma sem volt.

Egy gally reccsent mögötte. Ramson megfordult, a keze görcsösen összeszorult a tőr markolatán. És kimeresztette a szemét.

A fa mellett egy árnyalakot látott, amit kirajzolt a hó és a holdfény. Nem is árnyalak volt, inkább… egy gyermek. Felemelte a kezét, és intett, hogy kövesse.