SZEPES MÁRIA

SMARAGDTÁBLA

AZ ANALÓGIÁK TANA

Szerkesztette
Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

A könyv végén található fotó Vincze Attila munkája

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

ISBN 978-963-529-357-5 (EPUB)

ISBN 978-963-529-358-2 (MOBI)

Smaragdtábla

Címoldal

Néhány szó A smaragdtábla születéséről

Mágikus kulcsok

Új fogalomrendszer, új megismerés

Szellemi hidak a világegyetembe

Az élet keletkezése

Ideogenezis

Az anyag keletkezése

Dimenziólépcsők

Szerves és szervetlen anyag

A fogamzás misztériuma

Szexuális jelbeszéd

Szattvikus fény

A szex-jelbeszéd értelme

Sejtmágia

Kozmikus analógia

Lélegző világegyetem

Holdritmus

Napritmus

A fény metafizikája

A számok ritmusa

Teremtő időszakok

A teremtő hasadás

A vízből keletkező tűz

A Biosz jelbeszéde

A Kozmikus Ember biotechnikája

Az állati formák univerzális értelme

Kozmikus törzsfejlődés

Az életformák szimbológiája

A kör mágiája

Fényszálakra fűzött élet

Dimenzióesztétika

A természet teremtő varázsereje

A nemek dialektikája

Ősóceán – tenger – mélytudat

„Lucifer birodalma”

Sugárállatkák: a teremtés ősábrái

A farkába harapó kígyó misztériuma

Pszichomágia

A gyógyító fény

A pszichoszintézis előkészítése

Jung „dimenziópszichikája”

A „beszélő fény” univerzuma

Ideogenetikus őstípusok

Szimbolikus világkép

Az analízis különböző nézőpontjai

Ámon és Aton

Az Alkimista

A gyógyítás művészete

Az élő Hippokratész

Paracelsus

A visszatérő „dimenzióvándor”

Művészetterápia

Grafoterápia

Pszichodráma

Színmágia

Az „irányított álmodás” kísérletei

Leszállás az alvilágba

Mysterium tremendum

Csendkamra és benső csend

A képzelet felszabadítása

Az Univerzális Elixír

Dimenziópozitúrák

A zodiákus 12 pozitúrája

KOS (Aries)

BIKA (Taurus)

IKREK (Gemini)

RÁK (Cancer)

OROSZLÁN (Leo)

SZŰZ (Virgo)

MÉRLEG (Libra)

SKORPIÓ (Scorpius)

NYILAS (Sagittarius)

BAK (Capricornus)

VÍZÖNTŐ (Aquarius)

HALAK (Pisces)

Pszichokémiai intuíció

A tarot huszonkét pozitúrája

Inkarnáció-karakterológia

Hermetikus pozitúramágia

Akasa-pozitúrák

A dimenziókorszak tudománya

Szepes Mária Alapítvány

Kiadói elérhetőségek

Néhány szó A smaragdtábla születéséről

Tűzmantrád lesújtott rám Uram,

S kigyúlt lelkemben a mesés Gondvána,

a szépség tájait lángok haragja dúlja,

a vágy kútjai felforrt, maró sebek,

de villámodért hálát adok Neked!

Ha sziklák nyilától vére csurran az égnek,

tudom, e nyilak füstszárnyukon

végül is elérnek Téged.

Legyek ezért örökké égő fároszod,

titkoktól izzó csipkebokrod.

Segíts Uram, hogy mindig égjek,

hiába jajgatok, sírok, félek,

ne engedd, hogy szent máglyádról lelépjek,

Ámen!

Ezt a rövid verset sok évtizeddel ezelőtt írtam. Amint utóbb kiderült, saját sorsomról szóló fogadalom, aláírt váltó volt, amelyet egész életemmel, írásaimmal, tanulmányaimmal, szolgálatommal lefedeztem, s még ma is fizetem.

A smaragdtábla az egyik legfontosabb művem, amely az összefüggések tudományát próbálja bizonyítani hiteles források, az összehasonlító vallástudomány, természettudományok, mélypszichológia és saját tapasztalataim alapján. A vers, amelyet idézek, Csillagpor című verskötetemből való. Ebben a versben az én képletemről írtam. Amikor csillagporról beszélek, korántsem gondolok jóslásra, amelynek felületes általánosításait megbízhatatlannak és igen sokszor károsnak tartom. Engem csak a pszicho-grafológiával kiegészített karakterológiai típusként érdekel egy-egy születési dátum. Tisztában vagyok vele, hogy az ember felépítése éppúgy a természet és a kozmosz része, mint a föld valamennyi életjelensége. Cáfolhatatlan bizonyíték rá korunk gyakorló, statisztikára épülő orvosmeteorológiája, amely szerint a napfolttevékenység, a mágneses viharok idején ötszörösére növekszik az ambulanciákon az ér- és szívbetegek száma. Nem tanácsolják súlyos operációk végzését e sugárzások idején, mert veszélyes komplikációk következhetnek be, s az ideggyógyintézetek orvosait is figyelmeztetik, injekciózzák nyugtatókkal a veszélyes neurotikusokat, elmebetegeket, mert rohamok léphetnek fel náluk. Kétségtelen, hogy nincs két egyforma ember, ahogy nincs két egyforma ujjlenyomat sem, még akkor sem, ha ugyanabban a jelben születtek, sőt egypetéjű ikreknél sem.

Az asztrológiai képlet magában nem árulja el egy karakter intelligenciáját. Az írás formanívója viszont igen. Az ember sorsa a jelleméből, erkölcsi érettségéből vagy éretlenségéből nő ki. Aszerint reagál egy-egy bolygóállás kétségtelenül meglévő feszültségeire. Az ősi, babilóniai, egyiptomi csillagtudomány alapaxiómái szerint: a csillagok nem kényszerítenek, csak hajlamossá tesznek. S a bölcs uralkodik a csillagain. Ma már köztudott tény, hogy az egyiptomi bölcsek – nem a későbbi dekadens, hanem a pszichikai kultúrát hordozó mélymúlt Egyiptomának bölcsei – szerint, aki megismeri képletének kozmikus konstellációját, az képes túlemelkedni annak veszélyein.

A modern asztronómia merész, a problémákat végiggondoló elméi – ezek közé tartozik az amerikai Carl Sagan, akit kollégái e tudomány fenegyerekének neveznek – már tudják, beismerik, hogy az ősi egyiptomi csillagászat mérései csak milliméterekkel térnek el a mai asztronómia megállapításaitól. E felismerésekre mondja Mereskovszkij: minél mélyebbre hatolunk a múltba, annál nagyobb világosság sugárzik belőle.

E könyv megkísérli összevetni az ősi hagyomány és a modern természettudomány egymást kiegészítő, szoros összefüggéseit – olyan színes, érthető példákkal, amelyek a Föld és a világegyetem jelenségeinek már feltárt vagy egyelőre megválaszolatlan kérdéseiről beszélnek.

Nehéz cáfolni olyan tényeket, amelyek akkor is vannak, ha nincs rájuk magyarázat. Hiszen a hatalmas dinoszauruszok létéről és eltűnésük okairól is csak különböző feltevéseink vannak, ahogyan a számtalan rommező még megfejtetlen jelbeszédéről vagy a világegyetem keletkezéséről is. Kétségtelen, hogy a forrongó tudomány már nem lineáris fejlődésről, hanem káoszelméletről tart előadásokat.

A gondolkodó ember, aki eléggé alázatos ahhoz, hogy rengeteg tanulás után rájöjjön, milyen keveset tud létünk alapvető kérdéseiről, arról is meggyőződik, hogy az emberiség szellemi kultúrájában minden mindennel összefügg, kutatási területéről nem hagyhatja ki a tudomány egyetlen fakultását s a hagyományok, mítoszok, mesék, álmok, szimbólumok analógiáit sem.

Nem tartozom a vakon hívő emberek közé. Tisztelem valamennyi individuum egyéni útját, meggyőződését. De rájöttem, hogy az összefüggések tudománya elbírja a világosságot. A tudás e téren nem eretnekség, hanem megkerülhetetlen szükségszerűség. A léte gyökereit kereső kutatónak joga van hozzá, hogy kételkedjen mindabban, amiről ő maga meg nem győződik.

Amit e könyvemben, de valamennyi művemben leírtam, tisztességes orvosként először magamon próbáltam ki. Azonkívül tizenhét éve halott bátyámmal együtt, s az ő halála után egyedül, negyvenegy éven át tanítva tanultam, tanulmányoztam e téma valamennyi területét s magát az ember-titkot. Nem vagyok mester, csak szerény átutazó e kis kék bolygón, amely a meteorok zárótüzében nagyszerű tapasztalatokat kínál a halandóknak. Szenvedés, félelem poklába vet, vagy képzeletünk, tanulmányaink szárnyán csillagaink fölé emel. A földlakókat érzelmek, indulatok özönvize árasztja el, és katarzis tüze éget ki belőlük minden salakot. Iszonyú és nagyszerű bolygó.

Kételkedjenek minden szavamban, de próbáljanak gondolkodni rajta, hátha rátalálnak benne a halál és szenvedés útvesztőiből kivezető Ariadné-fonálra.

1994. február

Szepes Mária

„Valóságos, hazugság nélkül való,

biztos és teljességgel igaz! Hogy ami lent van, ugyanolyan,

mint ami fent van,

és ami fent van, ugyanolyan,

mint ami lent van az Egyedülálló Dolog

csodájának véghezvitelére.

És amint minden dolog

Egyből lett

az Egyedülálló közvetítésével:

úgy minden dolog

egy dologból születik

az alkalmazkodás által.”

Hermész Triszmegisztosz: Tabula Smaragdina

Mágikus kulcsok

Az életjelenségek szellemi eredete, a „látható dolgok láthatatlan gyökere” minden fejlődési periódus döntő szakaszában felveti a metafizikai összefoglalás szükségességét. S éppen az egzakt tudományok kísérleti tényei sürgetik leginkább a filozófiai következtetéseket, amelyek nélkül a megnyilvánuló jelenségek összefüggéstelen, értelmetlen tünetek maradnak, s okukhoz, tehát irányításukhoz nem juthat hozzá emberi értelem.

Nyugaton korunk egyik leghíresebb fizikusa, Heisenberg olyan tételek egész sorát fogalmazza meg „vakmerő alázattal”, amelyek nyílt visszatérést jelentenek az időben hullámszerűen újra és újra megjelenő alapformulákhoz. Az ilyen és ehhez hasonló tézisek jellemzője, hogy lényegük mindig ugyanazt a kozmikus egyensúlyt és egyszerűséget mutatja, mint a természet geometriai alapábrái.

Korszakunk e nagy erővel visszatérő vezéreszméje azokon a perifériákon érvényesül leghatásosabban, ahol eluralkodását rövid néhány évvel ezelőtt még senki sem merte volna feltételezni. Ugyanis az „új hullám” felvevő antennáit, médiumait kiváló európai és amerikai kollégáik mellett éppen a modern orosz tudomány úttörői között találhatjuk. Az ő kíváncsi, merész szellemük néz szembe legkonzekvensebben minden tudományos előítélettel. Az ő agyuk hozza létre a legbizarrabb teóriákat, s ők ismerik fel azokat a fantasztikus összefüggéseket, amelyek megfogalmazása mágikus varázsigeként dimenziótudományok egész skálájának nyit utat.

E különös jelenség magyarázata a racionális szemlélet viszonylatából paradoxnak tűnik. De a több kiterjedésű látásmód optikájának segítségével világos képet nyerhetünk róla. Filozófiai megállapítása így hangzik: „Minden erőnek szüksége van az ellentétére, hogy kifejthesse lényegét.” Illetve: „Minden erő egy gyengeségre támaszkodik.”

A mentális, pszichikai miliő a volt Szovjetunióban szellemi katalizátorként hatott. A dialektikus materializmus, a szellemre nehezedő, maximális teljesítményeket kikényszerítő nyomás s a végletek egymásba törvényszerűen átlendülő dinamikája éppen az anyag fellegvárában készítette elő a tudományos idealizmus új győzelmét.

Heisenberg tudományos tételeinek jelentősége abban áll, hogy amit meghatároz, az a fizikai világkép szinte hivatalos fázisértékévé válik; főként az önállótlan, tekintélyekre támaszkodó agyak részére. Így történt ez a „bizonytalansági faktor”, a határozatlansági elv esetében is. Ebből olyan következtetések adódtak, amelyek óriási erjedést indítottak el a modern fizikában. Tételét általában annyira bizonyító erejűnek fogadták el, hogy valósággal elrekesztette vele a kutatás egyik fontos irányát. Szerencsére őt magát nem köti saját tudományos elmélete: s azóta már több „szentségtörést” követett el.

Heisenberg bebizonyította, hogy sem kísérletileg, sem elvileg nem lehetséges az elektron helyét és sebességét egy időpillanatban abszolút pontossággal meghatározni. Kísérleteinek és spekulációinak ezt az alapvető eredményét nevezi határozatlansági elvnek. Ilyenformán, ha valóban lehetetlen az elektron és más részecskék helyét és sebességét pontosan meghatározni, akkor a fizikai folyamatokat is lehetetlen előre megjósolni úgy, ahogyan az a klasszikus fizikában szokásban volt. Ezek szerint nem elképzelhetetlen, hogy az előzmények nem határozzák meg pontosan a jelenségeket, amint azt a klasszikus fizikában hitték. Ebből látható, milyen mély probléma vetődött fel itt, amely alapjában érinti magát a kauzalitás elvét!

Szellemessége és a fizikai síkra vonatkozó érvényes megállapításai ellenére ennek a tételnek az a hátránya, hogy a fizika Heisenberg nyomán egyszerűen lemondott az egzakt meghatározásokról – az atomformák specifikus viszonylatait illetően. Pedig az elemek atomösszetételénél például félelmetesen pontos eredmények mutatkoznak, ahol egy teljesen „véletlen”, statisztikai törvényszerűség által diktált kompozítum kimeríthetetlen bonyodalmai mindig azonos szerkezetű elektronszisztémákat adnak, ami a kémiai azonosságot jelenti. A szén atommagjában keringő neutronok és protonok minden „meghatározhatatlanságuk” ellenére sem lépnek ki pályájukról, és a többi elem alapkomponenseit is szilárd rendező faktor tartja előírt pályájukon.

Ez a „rendező faktor”, ez a becsületes kutató és kísérletező előtt világosan megmutatkozó, titokzatos, intelligens elv az, ami Heisenberget is eljuttatta a metafizika küszöbéig. Kijelentette, hogy a fizika saját ellentéte, a filozófia nélkül nem válhat teljes megismeréssé. Legzseniálisabb igazságai is először zavaró rébuszként hatnak. Heisenberg végső következtetéseinek levonásával egyszerre ott állt a platóni ideák modern terminológiával meghatározott teóriája mellett. Mert a két kiindulópontból végigjárt út mindkét intellektust a „mentális ábra” forrásához vezette. Platón mély filozófiai kontemplációban, Heisenberg gyakorlati kísérletek és számítások fonalán érkezett el ugyanahhoz a végeredményhez, amelyet így fogalmazott meg: „Az élet mögött a platóni ideákhoz hasonló, absztrakt matematikai formulák állnak.”

Ez a tétel ma harcok, viták, görcsös tagadás és lelkes helyeslés középpontjában áll, mert nem kevesebbet jelent, mint a démokritoszi és a platóni szemlélet döntő csatáját. Az erőviszonyokat és az új dimenzió világtudatba betörő alkímiai folyamatát figyelve, nem tűnik kétségesnek, melyik irányzat győzött máris a kettő közül. A pusztán matériára épült, háromdimenziós tudomány alapeszméjét kirágták belül a fokozódó erővel ható mentális elméletek: az új dimenziófilozófia „termeszei”. Külső szilárdsága, bázisának mozdulatlan tömörsége csupán látszat! Ábrái a szellem dimenzióiban máris porrá hulltak. Mert az alapzat, amelyre támaszkodik: nem létezik. Hiszen az anyag minden formaváltozata az atom három alapelemére egyszerűsíthető: protonra, neutronra és elektronra. S ezek közül a misztikus, individualizáló és kiegyensúlyozó szerepet betöltő elektron már nem anyagi fogalom!

A modern tudomány kétségtelenné tett egy másik ősi, metafizikai tételt is: az élet elpusztíthatatlanságának elvét. Az élet halhatatlan lényege kísérleti tapasztalat szerint különféle halmazállapotokká variálódik, de soha nem semmisül meg.

Einstein a relativitáselméletből levezette az anyag és az energia azonosságát. Ezzel az anyag és az energia megmaradásának elve szoros kapcsolatba került.

Mivel a tömeg nem semmisül meg, hanem átalakul energiává, kétségtelen, hogy az anyag nem más, mint az energia egyik megjelenési formája.

A modern spekuláció ezzel a tétellel is óriási szakaszt futott be a megismerés mentális „térgörbéjén”, és megközelítette a hermetikus filozófia ideakörét, az eszmék párhuzamosságának vízióját, miszerint: anyag és energia nem más, mint a szellem teremtő intelligenciájának megjelenési formái.

Heisenberg „absztrakt matematikai formulái” már ezt az „anyagszervező, intelligens életerőt” idézik, egyszerűen azért, mert a fizika gyakorlati kísérleteinek tételei ehhez a végkövetkeztetéshez vezetnek.

A szavakkal való ideológiai játék, hogy az energia – éppúgy, mint a természet minden elvontnak tűnő megnyilvánulása – tulajdonképpen anyag, s az univerzum anyagi egységének nincs matériától független pszichikai-szellemi lényege, tarthatatlan szofizma a kísérleti eredmények és matematikai bizonyítékok mellett, amelyek következtetései magából az anyagból erednek. Ennek folytán a helyzet ma az, hogy a materializmus legbuzgóbb hívei válnak sorra veszedelmes eretnekekké.

Új fogalomrendszer, új megismerés

A modern tudományos és technikai fejlődésnek ismét alappillére lett az analógiák tana, amely a Tabula Smaragdina évezredekig dodonai zagyvaságnak tartott ősi téziseit alkalmazza, sőt életképes tervek legfőbb mértékének tekinti.

Az ember a saját hármas organizmusaiban működő és ható alapelvek törvényeit fejlődése folyamán hol elfelejti, hol újra felfedezi. Hogy mennyi homályosul el ebből a valóságból, és milyen részletekre vetül rá megint a megismerés reflektorfénye, szellemi energiáinak felszabadításától függ. Mert a tehetség vagy zsenialitás nem más, mint a magasabb intellektus teremtő képességeinek életre keltése.

Az önmagát megvalósító képzelet olyan tulajdonsága a szellemnek, amelyben minden okkult érzékszerv, minden dimenzió benne rejtőzik, és onnan felszínre hozható a tudat észlelésmódjának mélyebb vagy magasabb rezgéseként. Az emberi agy azonban fejlődése folyamán szükségszerű határok és gátak közé kerül, amelyek szűrőként (raszterként) eltakarnak és felfednek előtte igazságokat.

Ez a titokzatos folyamat mindig sajátos, ugyanakkor egyetemes evolúciós célokat szolgál: például, hogy az egyén olyan szempontokra koncentráljon, amelyek különleges tapasztalatokon át feloldják és átalakítják egy gyengeségét, tudatlanságát, tévideákhoz való rögzítettségét. A változó alapeszme időszerű elrendeződéseit mindenkor az „ibolyántúli” zodiákus ideaköre adja meg.

Az állatégövben napként haladó „embercsillag”, a plátói világév 2150 évenként változó világhónapjain átutazva, más és más korszak eszméinek vonzáskörébe kerül. Az új korszellem mindig elhomályosítja, lefedi a régi tanítást és céljait, rácáfol ideáljaira. De régi isteneit csak azért száműzi, hogy új néven, új jellegzetességeivel, saját lelki alkatához igazítva megint trónra ültesse őket: másfajta rituálékkal áldozzon nekik sajátos formulái alapján újjáépített templomaiban. Ezeket a templomokat az egyik korszakban zikkuratnak, a másikban piramisnak, a harmadikban dómnak, a negyedikben gyárnak, laboratóriumnak vagy csillagvizsgálónak nevezi el.

A Tabula Smaragdina képnyelven, a természet hármas hieroglifáival ábrázolja azokat az alapkulcsokat, amelyeket semmiféle külső változás nem érint, legfeljebb elrejt, és részleteiben újra megvilágít. Hogy éppen milyen részletek kerülnek fénybe a korszak igénye szerint, az az ember szempontjából mágikus szükségszerűség.

Ugyanaz az igazság, amelyet az egyik eón befogad bizonyos formában, a másik korszak szempontjából már elfogadhatatlannak tűnik. Megjelenési formája nem tartalmazza a kor varázsigéjét. Nincs rokonsága, nincs kapcsolata a világlélek fejlődési stádiumával és igényével. Nem nyit, nem old, nem „varázsol”, nincs összhangban a természet aktuális irányvonalaival.

Ezért teremt minden korszak tudománya, filozófiája és művészete új fogalmi nyelvet az ősi igazságok számára. Új mantrisztika nélkül nem tudja használatba venni a bennük rejlő energiákat. Ezért kell ma az okkult út beavatottainak, a hermetikus filozófia adeptusainak az új mantrisztika fogalmaival hidat verni múlt és jövő között, felhasználva a hermetikus kulcsok időtlen alapfogalmait, de lefordítva őket a Vízöntő-kor új tudományvallásának „rituális” nyelvére.

Mert mit változtat a magasabb Valóság örök törvényein az, ha az ember az anyag mögött álló teremtő eszméket matematikai formuláknak, az analógiák tanát hasonlósági törvénynek, a kozmikus potenciák és aspektusok energetikai, biológiai, pszichikai, szellemi hatásait kozmikus sugárzásnak; a napfoltperiódusok, mágneses zivatarok, különféle szféraáramlatok és légnyomás-ingadozás hatását a meteoropatikus érzékenység reakciójának nevezi?

S nem jutunk-e éppolyan konstruktív gyógyeredményhez, ha pszichomágikus operációnkban az asztrológiai típusokat egy tágabb – tizenkét karaktert elemző – típuselmélet meghatározásaiként kínáljuk a „vallási érzésekből” és az elmúlt korszak „babonáiból” kiábrándult, de transzcendens táplálékra vágyó, modern embernek?

Ma a felvilágosult (más rasztertörvény alá került) intellektus nem gyón, hanem analizáltatja magát, s érzelmi konfliktusaiból, neurózisaiból, fóbiáiból „irányított álmodás”, szimbólum- vagy grafoterápia, zene- és színgyógymódok, jóga, reformtáplálkozás segítségével próbál önmagával szembesülni. Minek tehát az asztromentális folyamatok áramában helyes irányban sodródó, öntudatlan neofitát elmúlt fogalmak erőtlen kísérteteivel ijesztgetni?

Segítsük inkább tovább saját útján és saját feltételei szerint; a többit úgyis elvégzik helyettünk az új tudományok fokozódó erővel érvényesülő felfedezései: a Vízöntő-kor ismeretlen dimenziók felé táguló csillageszméi.

Szellemi hidak a világegyetembe

Minden fizikai forma „lent vagy fent” léte első mozzanatától kezdve olyan törvényt fejez ki, amely minden létsíkon egyformán érvényes. Természet vagy emberkéz alkotja-e az ábrát, teljesen mindegy. Mert az emberi gondolkodás képalkotó tehetségein át is a pánintellektus teremtőereje nyilatkozik meg.

Az ember nem képzelhet, gondolhat, alkothat semmi olyat, aminek az előképe ne volna meg ideákban vagy a megvalósulás valamelyik stádiumában a különféle életformák végtelen skáláján. De egyetlen eszme sem kelhet életre, nem realizálódhat, ha nem tartalmazza az élet pontos formuláját.

Az analógiák tana és a szimbológia ezt a formulát jelenti. A természet egyedül hiteles teremtő módszerei ellen nemcsak az elmúlt korszakok papjai, mágusai nem tehettek semmit, de a legmodernebb varázslók, a mai tudósok sem.

A kreatív intellektus minden korszakban kénytelen volt a természettel összhangban „varázsolni”; ellesve módszereit, behatolva kimeríthetetlen lehetőségei közé, megfejtve hieroglifáinak sokrétű értelmét.

Az antik ember felépítette a piramisokat, amelyeknek isteni egyensúlyába számok, geometriai formák törvényeit rejtette, s amikor nevet adott nekik, meghatározta magasabb értelmüket: pir-m-haru, ’kilépés a földből’. E hieroglifával elárulta óriási erőfeszítései égi célját és kultúrájának alapvető nosztalgiáját. De évezredekkel dacoló, csodálatos műalkotásaiban megelőzte őt maga a föld.

A természet gúlái éppúgy az Adeptusok Hegyének képletei, mint a piramisok. Mivel az analógiáknak minden síkon fedniük kell egymást ahhoz, hogy kötő vagy oldó mantraként megvalósítsák a bennük élő szándékot: a különféle korszakok megváltói is visszavonultak a hegyek közé, hogy ott kapcsolatot teremtsenek benső énjükkel és a világszellemmel. Hegycsúcson játszották le a megváltás misztériumának legfontosabb mozzanatát. Ott vívták meg Armageddon háborúját „ég és pokol” között. Ott vették át a Törvényt. Azon a zenitponton világosodtak meg. A fizikai és asztromentális magasságban váltak eggyé ideáljukkal, vállalták baljós és nagyszerű küldetésüket. S az is az analógiák jelbeszédéhez tartozik, hogy Jézus oda vonszolta fel mulandó testét, s a Koponyák hegyén feszítették keresztre.

A hasonlósági törvények felismerésének óriási a jelentősége minden fejlődési szakaszban. De mindegyik részmegismerés mögött ott áll Hermész Triszmegisztosz titánalakja. Az ő Tabula Smaragdinája tartalmazza minden létsík jelenségeinek kulcsait és összefüggéseit. A hermetikus szemlélet gúlái három sík magasságává emelkednek, és onnan körkilátás nyílik a teljes világképre.

E kulcsokat igyekszünk felhasználni ebben a tanulmányban, amely szerény és szűkre szabott kísérlete későbbi, nagyobb műveknek. Az anyag olyan óriási, hogy lexikonná lehetne dagasztani. De célunk nem az adathalmozás, hanem az ősi és időtlen hermetikus módszer alkalmazásának feltárása néhány találó példán keresztül.

Az analógiaolvasás szunnyadó képességét szeretnénk felébreszteni olvasónkban; azt a tisztább, mélyebb, plasztikusabb látásmódot, ahogyan legendás történelem előtti őseink „magányos szeme” pillantott rá Hermész könyvére, a természetre.

Az élet keletkezése

Ez a fejezetcím alapjában félrevezető, és ellentmond a kérdés lényegének. Mivel azonban a fizika, a biológia és más tudományágak ebben a formában használják, el kell fogadnunk közös kiindulópontként, de csak azért, hogy megcáfoljuk. Nem teológiai okoskodással és ügyes szofizmákkal kívánunk vitába szállni vele, hanem laboratóriumban kipróbált, lemért, megfogható fizikai tényekkel. A természet olyan feltárt jelenségeivel, amelyek láthatók, tapinthatók, feltételeiket megteremtve előidézhetők és lefotózhatók.

A bizonyítási kísérlet eszköze az analógiák törvénye. Ez a törvény az, amely minden megvalósítás alapját képezi, feltéve, hogy megtalálják a helyes hasonlósági kritériumokat.

Az élet keletkezéséről azért nem beszélhetünk, mert az élet az anyag és energia egymásba való átalakulásának és megmaradásának felismert törvénye alapján soha nem szűnik meg. S ha nincs vége, nincs kezdete sem.

Amit kezdetnek nevezünk, az valójában átalakulási küszöb. Az észlelésnek olyan határa, amelyen túl érzékszervi vagy műszeres úton nem követhetjük a láthatatlanban rezgő energia útját. Ez az energia azonban szüntelenül változik, mozgásban van, eltűnik és visszatér. Belép a láthatóba, kibontakozik, hanyatlani kezd, majd visszahúzódik az emberi megfigyelés elől. De azt, hogy e rejtélyes, elsikló állapotában is van, ellenőrizhető viselkedése alapján is bizonyítottnak tekinthetjük.

A különféle határterületek „áthallása” már igen nagy. Az atomfizika, amely száznál több elemet tart számon, igen feltűnőnek és izgalmasnak tartja az atommagok instabilitását a 84. elemtől kezdve. Ezen a számon túl ideig-óráig együtt maradnak ugyan, de előbb-utóbb felrobbannak, és alkotórészeikre esnek szét. Ilyen felrobbanások azonban nem fékezhetők; egy-egy robbanás ereje több ezerszer akkora, mint amit mi technikai eszközökkel elő tudunk állítani.

Az energia anyagi halmazállapotainak van tehát egy az atomfizika által megfigyelt, de lényegében fel nem derített törvénye, amely ezt a megjelenési formát bizonyos határok közé utalja, s e feltételeken túlhaladva nem tartható fent. Ez a jelenség is egyike az olyan fizikai tényeknek, amelyek értelme a metafizika síkján található meg.

A hermetika okkult fizikájának W. Charon új terminológiájával élve van egy tétele, amely szerint a szellem kibontakozása a végtelen életben határtalan a finomítás vonalán és a magasabb dimenziók koordinátáiban, de korlátozott az anyag töménységének mélységi rétegeiben.

Ezért a matéria egy bizonyos sűrűségi fokon túl felrobban, szétveti atomjait. E folyamat geometriai ábrája a kör, amelynek egy-egy pontján a tendenciák mindig átfordulnak. S a kör legmagasabb mentális értelmében a messiási törvényt, a következmények törvényét fejezi ki, amelynek folyamatában a szellem, tettei reakcióit átélve, szembekerül saját tévedéseivel, s ebben a tapasztalatban feloldódnak benne a mulandó, anyagi lét feltételei. A fordulat azonban, amely e ponton elkövetkezik, nem szüntelenül körbeforgó labirintus, hanem a kör kozmikus ábrájának megoldását mutatja.

A létbe lépés és megsemmisülés mintázatait csillagírással rajzolták fel az ember elé az égre, de ugyanezt a képletet megfigyelheti az atomfizikus is elektronmikroszkópján át a mikrovilág csodái közé tekintve. Ez az ábra: a spirál. A spirál dinamikus hieroglifája mindig az ikererők harcát, a teremtő energiák nászát mutatja, amelynek feszültsége óriási áramokat generál, és új életet teremt.

A Föld például egy olyan energiavölgyben mozog, amelynek gátját és gátjának alakját a Nap vonzóereje szabja meg. Ha a Föld energiáját sikerülne valamilyen módon megnövelni, például úgy, hogy mozgását meggyorsítjuk, akkor ezt arra használná, hogy messzebb kerüljön a Naptól, s ekkor az energiavölgy falán magasabb körön keringene, vagyis magasabb energianívóra kerülne. A lehetséges legnagyobb energiát akkor kapná tehát, ha sikerülne – spirálkörözéssel – kimásznia a völgyből, és elérné a völgy falának felső szélét. Ez a valóságban azt jelentené, hogy legyőzte a Nap gravitációs erejét, és elhagyva a Naprendszert, elindulna útjára a világmindenségben.

A földtömeg energianívójának emelése emberi-fizikai eszközzel nem megoldható. A földre, anyagra, emberi testre nézve a fizika törvényei érvényesek. A szellemre nézve azonban a szellem analógiái mértékadók. A felszabadulás, megváltás lehetőségeit a természet geometriai ábrái rajzolják ki.

Az anyagsűrítés jobb sodrású, centripetális, és a sűrű léthalmazállapotból kibontakozó bal sodrású, centrifugális spirál ábrája átszövi az univerzum egészét, és folytonos működés közben árulja el lényegét. Az egyik az involúciós, a másik az evolúciós tendenciák pszichotechnikáját és eredményét mutatja. Az egyik a folytonos sűrűsödéssel a zuhanás általi robbanáshoz, a másik az energianívón való állandó, egyenletes emelkedéssel a mulandó kötésektől való felszabaduláshoz vezet.

Ideogenezis

Amikor az „élet keletkezésének” jelenségeit vizsgáljuk, részben határtalanul ki kell tágítanunk, részben pedig le kell szűkítenünk megfigyelésünk körét. Az „eredet”, vagyis ez esetben a megnyilvánuló élet alapjelenségeit illetően az „ideogenezis” fogalmát alkalmazzuk inkább, s a „keletkezés” szót a látható világ formáinak kialakulására használjuk.

Ahogy már beszéltünk róla, az ideogenezis legfrappánsabb analógiáit éppen a fizika nyújtja. A kísérleti fizika számára közismert a Cladni-féle hangfigurák jelensége. Ez abból áll, hogy egy üveglapra egyenletesen finom homokot szórunk. Ha megzengetünk egy bizonyos hangmagasságra felhangolt hangvillát, s ezt az üveglaphoz érintjük, vagy húrt húzunk végig az üveglap szélén, akkor annak rezgései az üveglapra szórt homokot különféle, szabályos geometriai ábrákká rendezik.

Ezek azok az alakzatok, amelyek a szerves és szervetlen jelenségvilág minden síkján megtalálhatók, mint a kialakuló formák alapábrái. Maga a folyamat a Genezis rejtélyes utalását – „Kezdetben vala az Ige” – és a gnosztikus hagyomány egy mondatát idézi, amelyet Jézusnak tulajdonítanak: „akkor a teremtő Isten kimozdult az én Atyám állapotából, és háromszor kiáltott: IE! IE! IE!” A betűk mint mágikus ősképek itt a maszkulin és feminin princípiumot jelentik. I: fallosz, varázspálca; E: női, befogadó elem – a kettő együtt a világ alapképletét adja, Diaszt, amelynek egymást vonzó, egymással birkózó örvényeiből születik minden további változat. E kettős Logoszhang ismétlődik a formavilág valamennyi jelenségében, s ez a dualitás a gyümölcsözés feltétele. A rejtélyes I és E a nyugvó ősanyagot geometriai ábrákká rendező vibráció, a „lét két tartó pillére”, amelyet az okkult szimbológia Jákin és Boáz oszlopának nevez.

Modern terminológiával a jelenségek egymásra támaszkodó, egymást kiegészítő, kettős ütemét jelenti: a pozitív és negatív energiákat, a fény és sötétség, a hő és hideg, az éj és nappal, az élet és halál váltakozását. Érdekes kitérni itt a kibernetika és az ideogenezis egy olyan gyakorlati hasonlóságára, amely a fizikai sík szintjén mutatja be ezt az összefüggést. Modern elektronikai, automatikai és telemechanikai intézetekben előrehaladott kísérletek folynak az emberi szóra működő robotokkal. Fémből készült, áramvonalas kis mechanizmusok indulnak el, s véghezviszik azt, amit a „jelszó”, az emberi hang rezgése parancsol nekik. S hiába próbálják őket más „Igével” megállítani, mint amire az adott szerkezet reagál. Gólemként működnek tovább feltartóztathatatlanul a beléjük rejtett formula szerint, s csak a megfelelő vibrációra hagynak fel tevékenységükkel. Szerkezetük működése egyszerű: a hangakusztikai spektrumot fogja fel és alakítja egyszerű jelzésekké. Minden előre beprogramozott parancsszóra meghatározott műszerek kapcsolódnak be vagy ki.

A kibernetika elveinek kiáltó „hasonlósági” utalása a legzseniálisabb anyagi-mechanikai működések másodlagos, ideáknak alávetett szerepére, önmagukban való tehetetlenségükre, az irányító mérnök, az intelligens determináns feltétlen szükségességére már haragos vitákat, cikkeket provokált olyan forrásokból, ahol megriadtak a párhuzamban rejlő filozófiai következtetésektől. Mert a konklúzió éppolyan cáfolhatatlan, mint amilyen idealisztikus.

Egy másik, anyagi világban lejátszódó folyamat ugyancsak Platón ideáinak láthatatlan, örök ősmintáit bizonyítja „megfelelő hasonlósági kritériumával”.

A kristályosodás úgy történik, hogy például a konyhasó anyalúgjában rendezetlen állapotban lévő nátrium- és klórmolekulákat az úgynevezett kristályrendező elve kristállyá csoportosítja. Ez a rendező elv a lúgban még nem érzékelhető valóság, csak a kristályban válik azzá. Így lesz az ideából jelenség. A kristályrács tengelyrendszere azonban csak a kristály belső elrendezését határozza meg, a kristály külalakja, nagysága különböző lehet. A kristályrács elve viszont örök. Minden meglévő és valaha létrejövő kristályban megjelenik, de megmarad örök ideának is.

Jung archetípus-elmélete ezen a párhuzamon nyugszik. Szerinte a kristályrács rendező elve a lélek területén az archetípusnak, az „ősmintának”, a kristály pedig a szimbólumnak felel meg, mert idea és jelenség egyben.

Az archetípus ilyenformán Platón ideáira, a jelenségek lét előtti formaelveire, azaz ősmintáira emlékeztet. Azzal a különbséggel, hogy Platón ideája transzcendens, míg az archetípus – akár a kristályrács – transzcendens, de immanens is egyben. Legszemléletesebben talán a tudat gyökereinek nevezhetnénk.

Az emberi ősminták: anya, anima, animusz, bölcs öregember, a művészet és vallás újra és újra kiformálódó archetípusai a történelem során nem változtak, csak tartalmuk változik a korszakok „rasztere”, vezérideája szerint. Hatásuk mindig döntő, megrendítő, mert a tudatban a megtalált „igét”, az időtlen ráismerést jelentik. „Az ember sohasem tanul újat, csak emlékezik” – mondja Platón. Emlékszik saját benső univerzumának csodáira. Ez az „emlékezés” az emberi képzelőerő látószerve. S ahova a képzelet víziója elhatol, ott a homályt fény váltja fel. De a fény már meglévő emlékrétegek végtelenségére vetül rá.

Ha az ősszimbólumok a ráció és a technika egyoldalú világában veszítenek hatóerejükből, az emberen halálfélelem és neurotikus bizonytalanság lesz úrrá. Ez az állapot mind az egyéni, mind a kollektív lélek krízisét idézi elő. Okának „megfelelő hasonlósági” kritériuma az, hogy az ember hármas organizmusában nemcsak testének, de lelkének és szellemének is megvannak az életfeltételei. Ha testét megfosztjuk a levegőtől, víztől és tápláléktól, elpusztul. Ha lelkét és szellemét elvágjuk „égi gyökereitől”, sziderikus-mentális kapcsolataitól, senyvedni kezd egészséges testében is; pánik fogja el háromdimenziós rácsozatától elzárt létében.

Az anyag keletkezése

Az atomfizika előretörése óta a tudomány szüntelen átértékelésekre kényszerül az anyag felépítésének kérdésében.

Kétségtelen, hogy a probléma lényege a dimenziófizika koncepciói nélkül egyszerűen megközelíthetetlen. Éppúgy, ahogy kétdimenziós lények számára lehetetlen volna egy fekvő papírlap megfordítása, mert azt a harmadik, a magasság dimenziója nélkül nem emelhetnénk fel egy részükre zárt kiterjedésbe.

A „hivatalos” tudomány pontosan ilyen „dimenziózárlat” következtében nem tudja megoldani az anyag keletkezésének és felépítésének rejtélyét, s ezért nem képes ellentmondásmentes matematikai rendszerbe foglalni a világ fizikai jelenségeit.

A természetben ható rejtett erők tudományához, amely az élőlényekben, tárgyakban, szerves vagy szervetlen anyagban működő dinamikai princípium sajátosságaival foglalkozik, nem a matériában gyökerező módszerek, hanem az analógiák tanának dimenziókba táguló, mágikus koncepciói vezetnek. Ezeket az energiákat a modern tudomány, ha sejti is, nem meri teljes nevén nevezni. Bár az ilyenfajta felismerések is napról napra szaporodnak, hiszen a kutatók a már regisztrálható jelenségekből logikusan következtethetnek rájuk.

A fizikának, kémiának és biológiának azokat a vonatkozásait, amelyek meghaladják a szaktudomány látható részeit, a hermetikus filozófia dimenziófizikának, hiperkémiának és protobiológiának nevezi. Az anyag felépítésének kulcsát ezek a tudományok őrzik. Mert a nyitóformula nem három, hanem négy dimenziókoordinátában rejlik.

Ami a háromdimenziós létben látható anyagi formává és folyamattá lett, az tünet, okozat. Ilyen a kibernetikai mechanizmusok működése, vagy a Cladni-féle hangfigurák létrejötte. E jelenségek mögött mindig a láthatatlan, mágikus ok áll: a Logosz, a hangvilla alapformulájának rezgése, az irányító tudós és mérnök intellektusa, az „absztrakt matematikai formulák”, Platón ideái vagy az „anyagot szervező, intelligens életerő”.

A látható univerzum első két rendszere, az atom- és elektronrendszer kirajzolódó alakzataival, racionális logikával nem követhető rejtélyes viselkedésével jól tanúsítja ezt a törvényt. A két rendszer látszólag ellentmondó tünetei vezettek a bizonytalansági elv felvetéséhez és a fény terjedését illető elméletek ütközéséhez.

A fény ugyanis éppolyan beigazolhatóan hullám, mint amennyire részecske. Maxwell hullámelmélete kibékíthetetlen ellentétben látszik lenni Planck kvantumteóriájával.

Jeans szerint a fény egyszer úgy viselkedik, mintha önálló elektronkvantumokból, máskor mintha folyamatos hullámokból állna.

A fény terjedésének ez a viselkedése egymaga felborítja a háromdimenziós logika egyik fő axiómáját, azt, hogy két állítás közül csak az egyik lehet igaz. Mert itt igaznak tűnik mindkettő, de nem racionális, hanem transzcendens, vagy ha úgy tetszik, a dimenziófizika logikája szerint, amely egy olyan törvényszerűséggel világítja meg a fény e kettős viselkedését, amely törvény a negyedik dimenzióban működik.

Eszerint a kozmoszt betöltő állag nem statikus, hanem dinamikus fogalom. Az, amit a Newton utáni fizika egységes éternek gondolt, valójában több, egymást átlósan keresztező erőtérrács rendszere, amelyek különböző nyílások és különböző sebességek mellett állandó mozgásban vannak. Ilyenformán az egyenletes kvantumokban ömlő fotonokat szűrő közegek tevékenysége aprítja kisebb egységekre.

Erre a tételre később még visszatérünk. Most csak arra kívánunk rávilágítani, hogy a háromdimenziós tudomány ezt a problémát is csak a negyedik dimenzióban, a „hipertérbe” emelve volna képes ellentmondásmentesen megérteni és megoldani.

A dimenziófizika logikája alapján bizonyíthatóan és törvényszerűen igaz lehet két egymásnak ellentmondó állítás két különböző síkon, két szinkron-dimenzióban, ahol ugyanazt az igazságot a regionális feltételek változatában fejezik ki.

Ahogy a fizikai síkon vannak az anyagnak különféle halmazállapotai, mint például a víznek, amely egyképp átváltozhat szilárd jéggé vagy illanó párává, úgy a jelenségeknek is van dimenzió-halmazállapotuk, olyan körbefutó fázisskálájuk, amelyet láthatatlanból láthatóba és láthatóból láthatatlanba keringésük során állandóan befutnak.

W. Charon írja Hipertér és atomszerkezet című munkájában: „A hipertér nem más, mint a láthatatlan világ, amelyben a testek egy időben és a tér egyazon pontján egymástól elkülönítve lehetnek jelen.” Mert: „az univerzumban minden teret teremtő energiák tevékenységének lüktetése tölt be, de az erők a világtestek egymáson átható dimenziólépcsőin helyeződnek el”.

E tétel oly módon válhat érthetővé, ha az asztrofizika ismert jelenségére utalunk, amely szerint az egyes bolygók összetétele, sűrűsége rendkívüli mértékben különböző: az elmúlt években például számon tartottak egy törpebolygót, amelynek pályaértékelésénél felmerült a Földünkbe való beleütközésének lehetősége. Asztrofizikusaink azonban méréseik alapján még ebben a kis valószínűségű esetben is megnyugtatással szolgáltak: a törpebolygó annyival sűrűbb a Föld összetételénél, hogy a tér ugyanazon pontján haladva, ahol tartózkodunk, úgy vonulna keresztül bolygónk anyagának állagán, ahogyan a vasgolyó szeli át a levegőt.

E viszonylatból tehát érvénytelenné válik a klasszikus fizikának az a tétele, hogy egy időben és azonos térben két test egyszerre nem lehet jelen.

Ugyanis: „Ha a testek állaga más erőtérrendszerben mozog, a tér mindegyiküket felveszi ugyanabban az időben…” (W. Charon)

A hermetikus fizika négy dimenzióban követi az anyag felépítését. (Lásd W. Charon: Pszichon és Ideon című tanulmányát.) Ez a négy rendszer a következő:

1. az atomrendszer – a fizikai síkhoz,

2. az elektronrendszer – az éteri síkhoz,

3. a pszichonrendszer – az asztrális síkhoz,

4. az ideonrendszer – a mentális síkhoz

tartozik, de az utóbbinál az alsóbb térelképzeléseket már teljesen fel kell adni. Az atomoknak és az elektronoknak van felismerhető alakjuk. A pszichon már inkább magasabb dimenzióbeli meghatározás. Az e fölött álló ideon egyedül a pszichonnal együtt fogható fel.

Anélkül, hogy kitérnénk ennek az alapvető tanulmánynak a részletes taglalására, csak annyiban idézzük, amennyiben „megfelelő hasonlósági kritériumot” jelent analógiakulcsainkhoz.

A pszichon ebben a koncepcióban mágneses mező. Alkotóelemei olyan rezgések, amelyek érzeteket tartalmaznak. Ahol pszichonok vannak, ott a testek gömb alakot igyekeznek felvenni. (Mint ilyen, még valamelyest közel áll az alacsonyabb rendű, szemcsés felépítéshez.) Az ideon fonalas szerkezetű. Hogy az ideon milyen formát ölt, az mindig a tartalmától függ. Plasztikus kiáramlásának változatai végtelenek. Az impulzusok akár kívülről, akár belülről származnak, azonnal plasztikus formát öltenek benne. Dimenziókon átnyúló, fonalas szerkezete, „ideonnyúlványai” képezik a messze alatta megsűrűsödött világok agyrendszerének gondolaterőit (alapábráit, „kibernetikus formuláit”). Az ideon köti össze az egymástól távol eső pontokat, mint ahogy a látszólag üres atomközi térben is az atomok működése között van koordináció.

A biológiában a sejtközpontok a ganglionok fonalas vezetéke nélkül nem tudnának egymással együttműködni – elhalnának. Az egész életét, a sejtállamok fennmaradását vagy az elektronrendszereket mindenütt valamiféle összekötő hálózat biztosítja. Az életelemeknek látható vagy láthatatlan vezetékeken keresztül folytonos áramlásban kell lenniük, hogy valamely szintetikus ideát fenntartsanak.

A fizikai szervezet számos idevágó analógiát mutat az érhálózat, az idegrendszer, a nyirokcsatornák működésében.

A pszichon ultrakozmikus helyzetét akkor lehetne megközelítőleg ábrázolni, ha olyan félkör alakú fonalat vetnénk papírra, amelynek felső vége a makrokozmoszban, alsó vége a mikrokozmoszban van:

Minden atom mögött áll egy pszichon, amelyet egy az egész ultrakozmoszt átfogó ideonszál köt össze.

Ezen az alapon a modern fizika is tudja, hogy egyetlen atomban tejutak és naprendszerek milliói működnek. Ez az elképzelés azonban csak azáltal válik érthetővé, ha az univerzum egységét széttördelő szemcsés rendszert fonalas koncepcióval helyettesítjük.

„Minden atom, elektron és pszichon vég nélküli folyamatosság, amely soha meg nem szakadó láncfonalán az egész kozmosszal áll összeköttetésben.”

A hermetika tanítása szerint „ha az anyagokat kellő finomságú elemzésnek vetik alá, azok szemcsés szerkezete egy ponton megszűnik”.

A „szemcsésség képzete” tudatunk sajátos alkatának következménye és agyalkatunk alapvető fogyatékosságának jele.

A magasabb dimenziók szemlélete egységes. Az objektumokat a raszterként működő ganglionok tördelik darabokra. Bármit szemlélünk érzékszerveinkkel, még ha mechanikai eszközt veszünk is igénybe, mindent szemcsésnek kell látnunk.

A világmindenséget homogén állag tölti be, amely az összes dimenzión keresztül terjed különböző sűrűségű fokozatokban, és semmi módon nem bontható fel részekre.

Ez az állag sűríthető, és akkor különböző tulajdonságokat vesz fel.

Első tapasztalható finomsági foka absztrakt, ideális értékeket mutat, második sűrűségi foka akarati jellegű, a harmadik energetikai töltésű, végül a negyedik sűrűsége éteri, majd anyagi, s itt már „szemcsés szerkezetű”.

A szemcsés szerkezetű anyag – rendszer – 10 alapformája:

Olyan energetikai ősformákat jelentenek, amelyeket az ősanyag egységes állagából (üveglapra szórt homok) ideonok és pszichonok sajátos töltésű rezgése – Logosza – rendez különféle geometriai alakzatokká.

Ezek a geometriai formák ugyanazok, amelyek a lét minden síkján újra megismétlődnek egy intelligens uralkodó elv mágikus formaparancsaként.

Jeans feltételezi, hogy a spirálködökben számunkra teljesen ismeretlen erők nyilatkoznak meg, és még azt is gyanítja, hogy a nebulák centruma az a különleges pont, ahol az univerzumokba matéria ömlik be valamely kívülálló térdimenzióból. Ezek a központok úgy tűnnek fel előttünk, mint olyan helyek, ahol az anyag szünet nélküli teremtése folyik.

Dimenziólépcsők

„A dimenziókutatás több lépcsőzetes dimenzió létét gyanítja, de gyakorlatilag csak a negyedik kiterjedés vizsgálatáig jutott el. Erre nézve három meghatározás ismeretes:

1. A negyedik dimenzió nem más, mint az idő.

2. A negyedik dimenzió pusztán egy más irányú rezgés, amely merőleges létünk síkjára.

3. A negyedik dimenzió a Hinton-féle több kiterjedésű idomokkal, az úgynevezett „tessaraktokkal” azonos.

Ez az utóbbi adja a két előző, szintén elfogadható feltételezés mellett a legérdekesebb pszichológiai analógiákat.

Ha a Hinton-féle elgondolás mintájára feltesszük, hogy valamely kozmikus testnek összes részei nincsenek egy időben jelen a fizikai síkon, akkor az ember magasabb szervezettségének a valósághoz egészen közel eső meghatározásához jutunk.

Ugyanis feltehető, hogy a kozmosz minden energiája nem tartózkodik állandóan az alsóbb térdimenzióban. „Vannak a fizika és mechanika három alapdimenzióján túl működő többsíkú tevékenységek, amelyek a mozgásokat egyik dimenzióból a másikba viszik át. Ilyen esetekben a geometriai egyenletekben szokatlan, az algebrai műveletektől eredetileg eltérő, idegen szimbólumokat kell beírnunk.” (W. Charon: Hipertér és atomszerkezet)

„A magasabb dimenziók kapuja mindenütt jelen van – írja W. Charon. – Ajtajaik az erőtérrácsok gócpontjai. Ezek a rácsközpontok a jövendő fizikájának kimeríthetetlen energiaforrásai.”

Valamikor készülékek fognak épülni a térfrekvenciák lehetőségeinek kiaknázásra.

„Az emberi agy a protoplazmától az állati agyakon keresztül fejlődve, a jelenleg elgondolható legtökéletesebb jelátalakító berendezés, ahová az összes dimenzió ideonfonálon összefut.”

„A dimenziókoordináták speciális hatások között élnek és fejlődnek, de a metszéspontjaikon átvonuló ideonszálak egyetemesek; mindent összekötnek. Ennek következtében egyetlen ideonszálon el lehet jutni a kozmosz összes rendszerébe, föl lehet fogni valamennyi megnyilvánult tudattartalmát.”

Szerves és szervetlen anyag

Egy figyelemre méltó modern kísérlet érdekes, új megvilágításba helyezi az élet alapfelépítésének kialakulását bolygónkon.

A chicagói egyetemen Stanley Miller kémikus lombikba zárt egy összetételt, amely a feltevés szerint a két-három billió évvel ezelőtti atmoszféra főelemeit tartalmazta, mégpedig metánt, hidrogént, ammóniát és vizet. Ezen a keveréken többször egymás után elektromos szikrát bocsátott át. Így egy héten belül létrehozott három aminosavat, amely a fehérje alapját képezi, ami pedig az élet alapanyaga. Szerinte ez azt látszik bizonyítani, hogy az élethez szükséges első molekulákat a Föld atmoszférájában végbemenő villámlás hozta létre.

Annak tanulmányozására, hogy mi is történhetett ezekben a beláthatatlanul távoli időkben, fontos analógiát nyújtanak a vírusok, ezek a parányi objektumok, amelyek az influenza, a kanyaró, a gyermekbénulás, a mumpsz stb. betegséget okozzák.

A szakértők egyelőre képtelenek eldönteni, hogy a vírusok elevenek vagy holtak, élő szervezetek vagy puszta kemikáliák-e. A dohány mozaikvírus például kémcsőben tartható éveken át táplálék nélkül, anélkül, hogy növekedne vagy szaporodna; tehát egészen kemikáliának tűnik. De amint kiveszik a kémcsőből, és egy dohánylevelére helyezik, éppúgy növekedni és szaporodni kezd, mint bármilyen élő szervezet.

A Nobel-díjas dr. Wendell M. Stanley, a californiai egyetem víruslaboratóriumának vezetője különös, nyílt vallomást tett erről a problémáról. Kijelentette, hogy nagyon nehéz, csaknem lehetetlen éles határvonalat húzni élő és élettelen dolgok között, ha egy sorozat olyan fokozatosan szaporodó struktúrát veszünk figyelembe, mint a hidrogén, a víz, a tojás, az albumin, az inzulin és a himlővírus. A vírussal végzett kísérleteink legfeljebb új érvhez juttatnak bennünket annak feltételezésére, hogy az élet, ahogy mi ismerjük, nem hirtelen jött létre, hanem minden anyag veleszületett sajátsága.

Az élettan fizikai kísérleteket végző szakemberei nagyjából mind ehhez a végeredményhez jutnak, ha őszinték, és fakultásaikat tiszta tudományként kezelik. Mert az élet fogalmát, azt a vonalat, ahol a szerves és szervetlen, élő és élettelen anyag elhatárolódik egymástól, a matéria síkján nem lehet megtalálni, egyszerűen azért, mert nincs ott. Folyamatai nem a látható jelenségek között játszódnak; misztériumai ibolyántúliak, a láthatatlan dimenziókban mennek végbe. A biológia tudományát a protobiológia tudománya előzi meg.

Minden kísérlet, amely az életet fizikai korlátok között próbálja meghatározni, olyan, mintha valaki zsákkal akarna napsugarat fogni. Mert az életnek is, mint minden jelenségnek, rejtett háttere van: lényeges részei más dimenziókban helyezkednek el.

Az életnek nem lehet megfelelő biológiai meghatározása, mert legmélyebb értelmében minden él – de ennek az életnek végtelen változatai vannak. A biológia ezért szükségképpen át kell hogy lépjen a dimenziófizikába, hiszen nincs olyan életjelenség, amely ne csak átvonulóban volna a fizikai síkon. Eredetének földerítéséért és céljának megismeréséért ezért odáig kell elhatolni, ahol ezek a lényegi jellemzők megtalálhatók.

Az, hogy a szervetlen anyagokban az élet minden jelensége megtalálható, mindenki előtt ismeretes. A modern kísérleti mikrobiológia arra is rájött, hogy az élet törvényszerűségének tanulmányozását és feltárását elsősorban a mikroorganizmusok segítségével lehet megoldani. De melyik a legkisebb biológiai egység? A plazma? Az atom? A molekula? Az elektron? Egyik sem! A legkisebb biológiai egységet csak a protobiológia és a dimenziófizika segítségével lehet kitapintani a negyedik dimenzió pszichonjában.

A szervetlen élet legjellemzőbb jelensége a mai tudomány meghatározása szerint a kristály. A kristály tisztán térbeli képződmény. Alakja minden oldalról zárt. Egyenes vonalak, élek, síkok és szögletek határolják. Bár növekszik, lényétől minden időbeli változás független. Állandóan készen van, nem alakul. Önmagától nem tud helyet változtatni a térben. A nyugalom és a lezártság megtestesülése. Törvényei geometriai és matematikai számtörvények.

A kolloid viszont a térré vált anyag olyan formája, amelyből eltűnt a kristály emléke is. A kémiában azt a finoman osztott szubsztanciát nevezik kolloidnak, amelynek részecskéi 1100 millimikron átmérőjűek.

A kolloid kocsonyás képződmény (enyv, zselatin). Bizonyos viszkozitási fokon éppúgy lehet szilárdnak, mint folyékonynak tekinteni, mert mindkét halmazállapot tulajdonságait egyesíti. Részecskéi állandó áramlásban, történésben vannak. Térbelileg csaknem lehetetlen meghatározni, mert az anyagnak nem állandó állapotát jelenti, inkább mintha benne és általa az anyag önmagától ömlene a térbe anélkül, hogy a testek törvényeihez kötné magát.

Ami a kristálynak a matematikai szerkezet, az a kolloidnak a szín. A virágok fénylő beszédének, a színnek, kolloid a humusza.

A biológia egyik igen nagy problémája éppen a kolloiddal kapcsolatos. Mindmáig nem sikerült eldönteni ugyanis, hogy a kolloid szervetlen anyag-e, miután nem tartalmazza ennek legsajátosabb szabályait. Önmagában élettelen. Legtitkosabb és legérthetetlenebb jelensége az, hogy noha állandó áramlásban van, a szervetlen testek világában néha megszilárdult formában jelenik meg. Az opál és az achát például kolloidális eredetű ásvány.

A részecskék összetevődésének két útja ismeretes: az egyik matematikai, a másik nem matematikai halmaz. Az első a kristályhoz, a második a kolloidhoz vezet. A két út teljesen eltérő. A kristályban az „atom” már matematikailag igazodik. Egy kolloidális göröngy semmiképpen nem válhat kristállyá.

Élő szervezetek csak kolloidális állapotban lévő anyagokat tudnak felvenni. Ember, állat, növény csak cseppfolyós táplálékot képes magába olvasztani, felszívni a földből. Egyedül a kolloid a médiuma ennek a folyamatnak. Benne alakul át a tér időbeliséggé. A kristály szétmállása után a kolloid a szervetlenből a szerves életformába ömleszti át az anyagot. (A kolloid maga nem szerves anyagként, hanem átvezető hídként szerepel a kettő közötti folyamatban.)

Az ásványkutatók és a biológusok azonban határozottan elutasítják a két terület összefüggésbe hozását. Szerintük a „kristályosodott szubsztancia” kifejezés tarthatatlan, mert ha valami kémiai anyag, az nem tartozhat a kristályhoz, amennyiben pedig kristállyá vált, többé nem kémiai anyag.