Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 54.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lucii Annaei Senecae epistulae ad Lucium

(Lipsiae, 1914, Teubner), Sénèque: Lettres à Lucilius

(Paris, 1962–1965, l’Association Guillaume Budé),

Lucius Annaeus Seneca: Erkölcsi levelek.

Latinul és magyarul (Budapest, 1906)

Fordította: Kurcz Ágnes, Sárosi Gyula

© Kurcz Ágnes jogörököse, Sárosi Gyula jogörököse, 2023

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Borítóterv: Szabó Levente

978-963-656-017-1

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

I. LEVÉL

Seneca barátjának, Luciliusnak üdvözletét küldi.

1. Fogadd meg a tanácsom, Luciliusom, s védd meg magad önmagad számára: az időt, amelyet eddig elraboltak vagy elloptak tőled, vagy pedig csak úgy tovatűnt, gyűjtsd össze és őrizd meg. Hidd el, hogy úgy van, ahogy írom: időnk egy részét nyíltan elrabolják, más részét ellopják tőlünk, harmadik része észrevétlenül elfolyik. Mégis az a legcsúnyább időveszteség, amely hanyagságunk eredménye. S ha valóban meg akarod gondolni a dolgot, életünk legnagyobb része úgy telik el, hogy rosszul cselekszünk, nagy része úgy, hogy semmit sem csinálunk, szinte egész életünk pedig úgy, hogy mást csinálunk, mint amit kellene. 2. Tudnál nekem olyan embert mondani, aki valamilyen értéket tulajdonít az időnek, aki becsüli a napot, aki megérti, hogy naponként meghal? Csalódunk ugyanis abban, hogy a halált a jövőben bekövetkezendőnek tekintjük, holott a halál nagy része már mögöttünk is van. Ami életünkből letelt, az a halál birtoka. Tégy tehát úgy, Luciliusom, ahogy leveled szerint cselekszel, ragadj meg minden órát:{1} az lesz az eredmény, hogy kevésbé fogsz függni a holnaptól, ha a mának nekifekszel. Míg halogatjuk az élet kötelességeit, elfut előlünk az élet. 3. Minden a másé, kedves Lucilius, csak az idő a miénk. Csak ennek az egyetlen tovatűnő, bizonytalan dolognak birtoklására szánt minket a természet, ebből pedig az űz ki bennünket, aki csak akar. S olyan ostobák a halandók, hogy a legcsekélyebb és leghitványabb dolgokat, amelyeket pótolni lehet, terhükre engedik írni, mikor valamit elértek, de senki sem gondolja, hogy tartozna valamivel, ha időt kapott, holott ez az egyetlen dolog, amelyet még a hálás ember sem tud viszonozni. 4. Kérdezed talán, hogyan járok el én, aki téged ezekre a dolgokra tanítalak. Megvallom őszintén: ahogy ez a pazarló, de aprólékos embernél történik, kiadásaim elszámolása rendben van. Azt nem mondhatom, hogy semmi időt nem fecsérlek el, de meg tudom mondani, hogy mennyit, miért és milyen módon veszítek el: legalább meg tudom magyarázni szegénységem okát. Velem is az történik azonban, ami a legtöbb emberrel, akik önhibájukon kívül szegénysorsba jutottak: mindenki megbocsát, de senki sem nyújt támogatást nekik. 5. Mi hát a helyzet? Én nem tartom szegénynek azt, aki meg van elégedve, bármilyen kevés marad is neki, mégis szeretném, ha te megőriznéd a tiédet, és kellő időben látnál a dologhoz. Őseink ugyanis azt tartották, hogy késő a takarékosság, amikor már fogytán van a vagyon.{2} Mert nemcsak a legkevesebb, de egyúttal a legrosszabb rész is marad alul.

Élj egészségben!

II. LEVÉL

Seneca barátjának, Luciliusnak üdvözletét küldi.

1. Abból, amit írsz, és annak alapján, amit hallok felőled, jó reménységgel vagyok irántad. Nem szaladozol összevissza, s lakhelyed gyakori változtatásával nem nyugtalanítod önmagad. A beteg lélek szokása a hánykolódás. A kiegyensúlyozott elme legfőbb bizonyítéka szerintem az, hogy meg tud állni egy helyen, és egyedül is el tudja tölteni idejét. 2. Arra azonban vigyázz, hogy a sok szerzőnek s a mindenféle könyvnek az olvasása ne váltson ki benned valamilyen bizonytalanságot és állhatatlanságot: bizonyos meghatározott szellemekkel töltsd idődet, és belőlük táplálkozz, ha magaddal akarsz vinni valamit, ami hűen megmarad a lelkedben. Sehol sincs az, aki mindenütt óhajt lenni. Azokkal, akik életüket utazásokkal töltik el, rendszerint az történik, hogy van ugyan sok vendégbarátjuk, igazi barátjuk azonban egy sem. Szükségszerűen ugyanez történik azokkal is, akik semmilyen gondolkodónak sem adják át magukat belsőleg, hanem vágtában, nagy sietve mindenen átrohannak. 3. Nem használ az eleség, és nem megy át a testbe, ha étkezés után rögtön eltávozik. Semmi sem akadályozza meg úgy a gyógyulást, mint a gyógyszerek gyakori változtatása. Nem heged be az a seb, amelyen egyre-másra próbálgatjuk a gyógyszereket. Nem erősödik meg az a növény, amelyet gyakran átültetnek. Semmi sem olyan hasznos, hogy futólagos érintésnél is épülésünkre szolgáljon: a könyvek tömege szétforgácsolja az embert. Mivel tehát annyi könyvet nem tudsz elolvasni, amennyivel rendelkezni szeretnél, elég, ha annyival rendelkezel, amennyit el tudsz olvasni. 4. Csakhogy azt mondod, hogy hol ebbe, hol abba a könyvbe szeretsz belelapozni. Kényes gyomorra mutat, mikor valaki mindenbe belekóstol, pedig a különböző s összevissza ételek csak beszennyezik a gyomrot, s nem táplálják. Mindig kiváló szerzőket olvass tehát, s ha néhanapján kedved is támad, hogy más írókhoz fordulj, térj vissza mindig az előbbiekhez: mindennap szerezz magadnak valamilyen támaszt a szegénységgel és a halállal és hasonlóképpen a többi bajjal szemben. Mikor pedig már sok mindenen átfutottál, ragadj ki egy bizonyos dolgot, amit azon a napon alaposan átgondolhatsz. 5. Magam is így cselekszem: a sokféle dologból, amit elolvasok, valamit erősen megtartok. A mai szerzeményem ez, melyet Epicurusnál találtam: – (át szoktam ugyanis menni az ellenséges táborba is,{3} de nem mint szökevény, hanem mint kém) – „Tisztességes dolog a szegénység, ha derűsen viseljük el.” Csakhogy már nincs szó szegénységről, ha derűsen viseljük el: akinek ugyanis a szegénység nincs nehezére, az gazdag. 6. Nem az a szegény, akinek kevés a vagyona, hanem az, aki többet kíván. Mit is számít az, hogy valakinek mennyi pénze van a kasszájában, mennyi termés magtáraiban, mily nagy állatállománya van, milyen tőkével uzsoráskodik, ha akkor is a máséra óhajtozik, ha nem azt számolgatja, amit már megszerzett, hanem azt, amit még meg kell szereznie? Mi legyen tehát a gazdagság mértéke, azt kérdezed? Az első az, hogy annyi legyen, amennyi feltétlenül szükséges, a másik pedig az, hogy annyi legyen, amennyi elég.

Élj egészségben!

III. LEVÉL

Seneca barátjának, Luciliusnak üdvözletét küldi.

1. Leveledet, mint írod, barátodra bíztad, hogy eljuttassa hozzám; azután arra intesz, hogy ne tárgyaljak meg vele mindent, ami rád vonatkozik, mert azt még te magad sem teszed, így ugyanabban a levélben állítod is, tagadod is, hogy az az ember a barátod. Tehát ha e szót általános értelemben használtad, és úgy nevezted őt barátodnak, ahogy minden tisztségért folyamodót „derék férfiúnak” mondunk, és a szembejövőt, ha nem jut eszünkbe a neve, uramnak üdvözöljük, még hagyján. 2. De ha azt tartod barátodnak, akiben nem bízol meg ugyanannyira, mint magadban, súlyosan tévedsz, és nem ismered eléggé az igazi barátság jelentőségét. Mindent együtt tisztázz barátoddal, de elsősorban vele légy tisztában. A barátságkötés után bízni kell, előtte mérlegelni. Bizony összekavarják a tennivalókat, akik Theophrastus tanításával ellentétben előbb szeretnek meg valakit, s csak azután mondanak róla ítéletet, nem pedig akkor szeretik meg, miután már ítéletet mondtak róla. Hosszasan fontold meg, barátságodba fogadj-e valakit. És ha így látod jónak, egész szívedbe bocsásd be, s éppoly bátran beszélj vele, mint tenmagaddal. 3. Viszont élj úgy, hogy csupán azt bízd magadra, amit ellenségedre is bízhatsz. De mivel felmerül egy s más, amit a szokás titokká tett, oszd meg barátoddal minden gondodat, minden gondolatodat. Ha hívednek tartod, azzá is teszed. Mert egyesek éppen azáltal tanítottak a csalásra, hogy a megcsalatástól féltek, és gyanakvásukkal adtak jogot a másiknak a vétkezésre. Ugyan miért fojtsak magamba egyetlen szót is barátom előtt? Ugyan miért ne gondoljam: egyedül vagyok, ha vele vagyok? 4. Vannak, akik úton-útfélen elfecsegik, amit csak barátokra szabad bízni, és minden fület teletömnek azzal, ami nyomasztja őket. Mások viszont visszariadnak attól is, hogy a legkedvesebbeket beavassák, s ha lehetséges volna, még magukra sem bíznának semmit, minden titkot lelkükbe zárnának. Egyiket sem szabad tenni. Hiszen egyformán hiba mindenkiben bízni és senkiben sem. De az előbbit nagylelkűbbnek mondanám, az utóbbit kevésbé kockázatosnak. 5. Kárhoztasd hát mindkét fajtát, azokat is, akik örökké nyugtalankodnak, és azokat is, akik örökké nyugodtak. Mert nem a serénység leli örömét a nyüzsgésben, hanem a hajszolt, csapongó lélek. S nem a nyugalom ítél minden mozgást tehernek, hanem az ernyedés és a bágyadtság. 6. Szívleld hát meg azt, amit Pomponiusnál olvastam: „Némelyek olyan mélyre húzódnak búvóhelyükön, hogy azt hiszik: zavarosban van minden, ami a napvilágon történik.” Vegyíteni kell a kettőt: a nyugodt lélek is cselekedjék, és a cselekvő is nyugodjék meg. Kérdezd csak meg a természetet: az megmondja neked, hogy nappalt is alkotott, éjszakát is.

Élj egészségben!

IV. LEVÉL

Seneca barátjának, Luciliusnak üdvözletét küldi.

1. Tarts ki amellett, amit megkezdtél, és siess, amennyire csak tudsz, hogy minél tovább élvezhesd a megtisztult és kiegyensúlyozott lélek örömét! Igaz, hogy élvezetet nyújt már a tökéletesedés folyamata is, de mégis más az a gyönyör, amely a minden szennytől tiszta, ragyogó elmének a szemlélődéséből fakad. 2. Biztosan emlékszel még, mennyire örültél, mikor letetted a gyermekruhát, s magadra öltve a férfitógát, első ízben vittek a forumra.{4} Még nagyobb örömre számíts most, mikor a gyermekies gondolkodást veted le, s a filozófia az érett férfiak sorába iktat. Mert bizony, ha nem is a gyerekkor, de, ami még súlyosabb eset, valamilyen gyerekes felfogás visszamarad bennünk. Ez annál rosszabb, mert már az öregek tekintélyével rendelkezünk, de ugyanakkor a kamaszok, sőt nemcsak a kamaszok, hanem a kisgyermekek hibáival is küzdünk: a kamaszok a kis nehézségektől, a kisgyerekek pedig a képzelt dolgoktól is rettegnek; mi pedig mindkettőtől. 3. Ha előrehaladsz, meg fogod érteni, hogy bizonyos dolgoktól azért kell kevésbé félnünk, mivel túl nagy félelmet okoznak. Semmiféle baj nem lehet nagy, ha utoljára jön. A halál eljön ugyan hozzád, de csak akkor kellene félni tőle, ha veled időzhetne. Ámde szükségszerű, hogy vagy még ne legyen nálad, vagy pedig rögtön továbbmenjen. 4. „Ámde nehéz – azt mondod – a lelket az élet megvetésére szoktatni.” Hát nem látod, hogy néha milyen jelentéktelen okokból dobják el az életet? Az egyik férfi a barátnője ajtaja előtt akasztja fel magát, a másik meg leveti magát a tetőről, hogy ne kelljen tovább hallgatnia gazdája szidalmait, amaz meg tőrt döf a keblébe, hogy szökése után vissza ne vigyék: nem gondolod, hogy az erény is képes arra, amire a rendkívüli félelem? Senkinek sem lehet nyugodt az élete, aki sokat töpreng annak meghosszabbításán, aki legfőbb jónak tartja, ha sok évig élhet. 5. Azon elmélkedj mindennap, hogyan tudnád itt hagyni nyugodt lélekkel ezt az életet, amelyhez sokan annyira ragaszkodnak, amelyet annyira szorongatnak, mint ahogy azok, akiket az áradó hegyi patak elragad, a bokrokba és sziklákba kapaszkodnak. Legtöbben nyomorultul hánykolódnak a halálfélelem és az élet szenvedései között: élni sem akarnak, s meghalni sem tudnak. 6. Tedd hát kellemessé életedet azzal, hogy nem aggódsz többet érte. Semmilyen érték nem becses a tulajdonosnak, kivéve azt, amelynek elvesztésétől tart a lélek. Viszont semmilyen dolognak az elvesztése nem viselhető el könnyebben, mint azé, amelyet nem lehet visszakívánni, ha egyszer elvesztettük. Bátorítsd és keményítsd meg magad azokkal a dolgokkal szemben, amelyek a leghatalmasabbakkal is megeshetnek. 7. Pompeius élete felett egy kölyök és egy herélt mondott ítéletet.{5} Crassusról egy kevély, kegyetlen párthus.{6} Lepidus Gaius Caesar{7} parancsára Dexter tribunusnak nyújtotta nyakát halálos döfésre, maga Gaius Caesar pedig Chaereának: a szerencse senkit sem emelt olyan magasra, hogy ne fenyegetné ugyanannyiszor, mint ahányszor kegyes volt hozzá. Ne bízz ebben a látszólagos nyugalomban. Egy pillanat és tombolni kezd a tenger. Ugyanazon a napon, amelyen még ringatóztak a hullámokon a hajók, el is merülhetnek. 8. Gondolj csak arra, hogy egy rabló vagy egy ellenséged tőrt döfhet nyakadba. Hogy nagyobb hatalmasságokról ne essék szó, bármelyik szolga dönthet életed és halálod felett. Úgy értem ezt, hogy bárki, aki életét megvetette, ura lesz a te életednek. Idézd csak fel azoknak a példáját, akik házi szolgáik cselszövésének estek áldozatul, vagy nyílt erőszakkal vagy ármány révén, és be fogod látni, hogy ugyanannyian estek áldozatul a szolgák haragjának, mint a királyok dühének. Mit törődsz tehát azzal, milyen hatalmas az, akitől félsz, mikor azt, amitől félsz, mindenki megteheti? 9. Ha véletlenül az ellenség kezébe esel, a győző halálba fog hurcoltatni, tehát csak oda fog hurcoltatni, ahova mindenképpen el fogsz jutni. Mit ámítod önmagad, és miért veszed észre csak most, aminek már régóta hatása alatt vagy? Úgy értem, mióta megszülettél, állandóan haladsz a halál felé. Ezeket és ilyesféle dolgokat kell elménkben forgatunk, ha nyugodtan akarjuk várni azt a végső órát, amelytől annyira félnek, hogy az minden más órát is nyugtalanná tesz. 10. De hogy befejezhessem levelem, halld meg azt a mondást, amely a mai napon a legjobban tetszett nekem. Ezt is idegen kertekből vettem: „A szegénység, ha a természet törvénye szerint viseljük, nagy gazdagságot jelent.” Tudod-e, hogy a természetnek az a törvénye milyen határokat szab nekünk? Azt, hogy ne éhezzünk, ne szomjazzunk, ne fázzunk. Hogy éhségünket és szomjúságunkat elűzzük, ahhoz nem szükséges, hogy a paloták gőgös küszöbe körül forgolódjunk, s hogy a terhes fölényeskedést és a megalázó kegyességet tűrjük, ahhoz nem szükséges az sem, hogy a tenger veszélyeivel szembeszálljunk, vagy táborba szálljunk. Amit a természet kíván, az könnyen megszerezhető, és szinte előttünk van. 11. A fölösleges dolgok miatt verejtékezünk: azok teszik tönkre a ruhánkat, azok kényszerítenek bennünket, hogy a táborban öregedjünk meg, azok hajtanak bennünket messzi partokra, holott az, ami elég, kéznél van.

Élj egészségben!

V. LEVÉL

Seneca barátjának, Luciliusnak üdvözletét küldi.

1. Állhatatosan tanulsz, s mindent félretéve csak arra törekszel, hogy napról napra jobbá tedd magad – helyeslem is ezt, örülök is neki. Nemcsak buzdítalak, hogy tarts ki emellett, hanem még kérlek is rá. Ám intelek: semmit ne tégy, ami öltözetedben vagy életviteledben szembeszökő volna. Olyanoknak a szokása ez, akik nem előbbre haladni óhajtanak, hanem feltűnni. 2. Kerüld a lompos viseletet, a bozontos fejet, az elvadult szakállat, az ezüstnemű fennen hirdetett gyűlöletét, a puszta földre vetett fekvőhelyet s a tetszeni vágyás bármilyen más elferdült formáját. A filozófiának, még ha mértékkel alkalmazzák is, már a neve is eléggé gyűlöletes – mi lenne akkor, ha lassacskán kivonnánk magunkat az emberek szokásai alól? Bensőnkben mind különbözünk egymástól, külsőnk alkalmazkodjék a néphez. 3. A tóga ne ragyogjon, de ne is ragadjon a kosztól, ne tartsunk színarany domborműberakásokkal ékes ezüstedényeket, de ne higgyük, hogy a takarékosság jele, ha híjával vagyunk az aranynak és az ezüstnek. Azon igyekezzünk, hogy életünk jobb legyen, mint a tömegé, ne legyen vele ellentétes, különben elijesztjük és elfordítjuk magunktól azokat, akiket meg akarunk jobbítani. Így azt is elérjük, hogy semmit sem akarnak utánozni bennünk, mivel félnek: mindent utánozniuk kellene. 4. A filozófia elsősorban a közösségi érzés, az emberszeretet és a társulási hajlam reményét adja: a különcködés ettől a kötelezettségtől választ el bennünket. Vigyázzunk, nehogy nevetséges és utálatos legyen az, amivel csodálatot akarunk kelteni. Nyilvánvalóan feltett szándékunk a természetnek megfelelően élni; az viszont a természet ellenére van, ha eltorzítjuk testünket, utáljuk az egyszerű csínt, hemperegni akarunk a mocsokban, s nemcsak silány, hanem undorító és visszataszító ételeket fogyasztunk. 5. Miképpen az ínyencségeket megkívánni élvhajhászás, úgy a használatos és olcsón beszerezhető dolgoktól menekülni őrültség. Egyszerűséget követel a filozófia, nem önsanyargatást, s az egyszerűség nem okvetlenül fésületlen. Szerintem ez a helyes mérték: kormányozzuk életünket kellően a szigorú erkölcsök s a tömegszokások között; tekintsenek fel bámulattal életünkre mind, de azért ismerjenek rá. 6. „Hogyan hát? Tegyük ugyanazt, amit a többiek? Semmi különbség ne legyen köztünk és köztük?” Nagyon is sok! Tudja meg, aki közelebbről vesz minket szemügyre, hogy különbözünk a tömegtől. Aki házunkba lép, inkább bennünket csodáljon, mint a berendezést. Az igazán nagy ember úgy használja a cserépedényt, mintha ezüstből volna. De az sem kisebb, aki úgy használja az ezüstöt, mint a cserépedényt. A gyenge lélekre jellemző, hogy nem tudja elviselni a gazdagságot. 7. De ideje, hogy a mai napon behajtott kis nyereséget közöljem veled. A mi Hecatonunknál találtam, hogy a szenvedélyek kialvása a félelem orvosságául is szolgál. Így szól: „Megszűnsz félni, ha megszűntél remélni.” Azt mondod: „Miképpen vonhatunk párhuzamot e két annyira eltérő dolog között?” Így van, Luciliusom: különbözőknek látszanak, mégis össze vannak kapcsolva. Miként ugyanaz a bilincs köti össze a katonáknál az őrt és a foglyát,{8} úgy ezek is, bár annyira különböznek, párhuzamosan futnak: a reményt nyomon követi a félelem. 8. Nem is csodálkozom, hogy ez így megy; mindkettő a függőségben levő lélek sajátja, mindkettőt a jövőre várakozás nyugtalanítja. Mindkettőnek pedig az a legfőbb oka, hogy nem a jelenhez alkalmazkodunk, hanem gondolatainkat a távolba vetjük előre. Így a jövőbe látás, az emberi létkörülmények legnagyobb értéke, visszájára fordult. 9. A vadállatok menekülnek, ha veszélyt látnak; ha elfutottak, már gondtalanok: minket a jövendő s a múlt egyaránt kínpadra von. Sok értékünk így ártalmunkra van, az emlékezet ugyanis felidézi a félelem kínját, a jövőbe látás pedig előre sejteti. Pusztán a jelen miatt senki sem boldogtalan.

Élj egészségben!

VI. LEVÉL

Seneca barátjának, Luciliusnak üdvözletét küldi.

1. Azt veszem észre, Lucilius, hogy nemcsak javulok, hanem át is alakulok. Mégsem kezeskedem felőle, s nem is remélem, hogy semmi sem marad bennem, amin ne kellene változtatni. Persze hogy akad még sok minden, amit kötelességem volna helyrehozni, akad még bennem finomítani-, akad még megerősítenivaló. Lelkem jobb útra tért; ezt éppen az bizonyítja, hogy meglátja saját hibáit, jóllehet idáig nem törődött velük. Egyes betegeknek szerencsét kívánnak, ha maguktól észreveszik, hogy betegek. 2. Így hát nagyon szeretnélek részeltetni énemnek e gyors alakulásában: azután még szilárdabban bízhatnék barátságunkban, abban az igazi barátságban, melyet nem szakít szét sem remény, sem félelem, sem az önérdek, abban a barátságban, amellyel együtt pusztul az ember, amelyért meg is hal. 3. Sok olyan személyt idézhetnék, aki nem barátoknak, hanem a barátságnak volt híjával. Ilyesmi nem történhet meg, ha a lelkeket egyforma akarat társítja a tisztességes dolog után való törekvésre. S hogy miért nem történhet meg? Mert tudják, hogy mindenük közös – viszontagságaik még inkább. Fel sem foghatod, mennyi haladást észlelek magamon minden egyes nap. 4. „Küldd el – mondod – nekem is mindazt, aminek hathatósságát kitapasztaltad.” Én valóban mindent rád kívánnék árasztani, és azért örülök, ha valamit tanulok, hogy taníthassak. Nem is okoz gyönyörűséget nekem semmi a világon, akármilyen párját ritkító vagy áldozatos dolog is az, ha csak a magam számára kellene megtudnom. Ha azzal a korlátozással adatik a bölcsesség, hogy mélyen elzárva őrizgessem, és ne hirdessem, vissza fogom utasítani. Nincs olyan érték, amelyet társ nélkül birtokolni kellemes volna. 5. Elküldöm hát neked azokat a könyveket, s hogy ne fecsérelj rá sok fáradságot, amíg át- meg átböngészed a hasznot hajtó dolgokért, jelzéseket teszek bele, hogy nyomban rálelj: mit helyeslek, és mit csodálok. Mégis, az élőszó meg a mindennapos együttlét inkább hasznodra válik, mint az írott beszéd. A helyszínre kell jönnöd, először is azért, mert az emberek jobban hisznek a szemüknek, mint a fülüknek, azután meg a tanításokon át hosszú út vezet, a példákon át rövid és meggyőző. 6. Cleanthes sem lett volna második Zenon, ha csak hallgatta volna: de részt vett az életében, átlátott titkain, megfigyelte, vajon alapelvei szerint él-e; Plato, Aristoteles és a bölcsek különféle utakon járó egész hada többet nyert Socrates erkölcséből, mint szavaiból; Metrodorust, Hermarchust és Polyaenust nem Epicurus iskolája, hanem az életközösség tette nagy férfiúvá. Nemcsak azért hívlak magamhoz, hogy hasznot húzz, hanem hogy hasznot is hajts: hiszen egymást igen sokban támogathatjuk. 7. Addig is, mivel kis napszámoddal tartozom, elmondom, mi okozott nekem ma Hecatonunknál gyönyörűséget. Így hangzik: „Kérded, mennyire jutottam? Kezdek barátja lenni magamnak.” Sokra jutott: sohasem lesz már egyedül. Tudd meg, hogy az ilyen ember mindenkinek a barátja.

Élj egészségben!

VII. LEVÉL

Seneca barátjának, Luciliusnak üdvözletét küldi.

1. Azt kérdezed, hogy szerintem mit kell elsősorban kerülnöd? A tömeget: egyelőre nem bízhatod magad veszélytelenül a tömegre. Én legalább megvallom gyöngeségemet: sohasem térek vissza ugyanazzal a tiszta lélekkel, amellyel a tömeg közé mentem. Valami abból, amit elrendeztem, összezavarodik. Valami azokból, amiket elkerültem, visszatér. Ez történik a betegekkel is, akiket a hosszú gyengélkedés annyira letör, hogy sohasem vihetjük őket a szabadba károsodás nélkül; ez történik velünk is, akiknek a lelke hosszú betegségből gyógyul fel. 2. Vesztünkre van a tömeggel való társalgás, mert egy sincs köztük, aki valamilyen hibát ne ajánlana, ne vésne belénk, vagy tudtunk nélkül ne kenne ránk. Sőt, minél nagyobb a tömeg, amelybe belevegyülünk, annál nagyobb a veszély. Semmi sem annyira káros azonban a jóérzésű emberre, mint az, ha valamilyen látványosságban elmerül. Akkor ugyanis az élvezet révén a hibák könnyebben közelébe furakodnak. 3. Mit szólsz hozzá, ha azt mondom, hogy kapzsibb, nagyravágyóbb, fényűzésre hajlamosabb, sőt kegyetlenebb és embertelenebb lélekkel térek haza, ha egyszer a tömeg között voltam. Véletlenül egy délben az egyik cirkuszba botlottam,{9} tréfát, viccelődést és valami könnyedséget várva, amelynek hatása alatt az emberi szem az emberi vér látása után megpihenhet. Fordítva történt. Minden azelőtti csata könyörületesség volt emellett. Most minden bohóságot mellőzve kimondott gyilkosságok folynak a cirkuszban. Nincs semmi, amivel a vívók fedhetnék magukat: egész testükkel ki vannak téve a vágásnak, sohasem sújtanak hiába. 4. A legtöbben jobban szeretik ezt, mint a gyakorlott vívók rendes párviadalát. S miért ne kedvelnék jobban? Sem a sisak, sem a pajzs nem állítja meg a kardot. Minek a páncélzat, minek a művészet, mindez csak késlelteti a halált. Reggel oroszlánoknak és medvéknek dobják oda az embert, délben pedig a nézőknek. Óhajuk szerint a gyilkosok mások elé kerülnek meggyilkoltatásra, és a győzőt is egy másik gyilkosságra tartják meg; minden küzdőfélre halál vár. Tűzzel és vassal folyik a játék. Így megy egészen addig, míg tart a déli szünet. 5. „Valaki rablást követett el, és embert ölt.” Nos hát? Mivel gyilkolt,{10} megérdemli, hogy ugyanezt elszenvedje. De mit érdemelsz te, te szerencsétlen, aki mindezt végignézed? „Öld, vágd, égesd!” „Miért fut az olyan félénken a kard elé?” „Miért öl az olyan vonakodva?” Miért hal meg emez olyan nem szívesen?” – hangzik a cirkuszban. Ütlegekkel kergetik őket a vérfürdőbe: meztelen, szembefeszített mellekkel kell elszenvedniük a csapásokat. Ha abbamaradt a játék, a tömeg követeli, hogy fojtsanak meg közben néhány embert, hogy legalább valami történjék. Nem értitek, hogy a bűnös példák azokra hatnak vissza, akik elkövetik? Adjatok hálát a halhatatlan isteneknek, hogy olyan embert tanítotok kegyetlenségre, aki képtelen ilyesmit megtanulni. 6. A gyönge és a helyes úthoz még kevéssé ragaszkodó lelket távol kell tartani a tömegtől, mert könnyen csatlakozik többséghez. Még Socratesnek, Catónak és Laeliusnak az erkölcsi magatartását is megingathatta volna a másféle erkölcsű tömeg: annyira nem képes közülünk senki, bármennyire fegyelmezzük szellemünket, elviselni az ily nagy kísérettel érkező bűnök támadását. 7. A fényűzésnek és a kapzsiságnak egyetlen példája is nagy bajt okozhat. Egy finnyás asztaltárs lassan elgyöngít és ellágyít. Egy gazdag szomszéd vagyon utáni vágyat kelt bennünk. Egy gonosz útitárs bármilyen ragyogó és tiszta lélekre is ráfecskendezi mételyét. Mit gondolsz, mi történik azokkal az erkölcsökkel, amelyek ellen a tömeg intéz támadást? 8. Vagy utánoznod, vagy gyűlölnöd kell őket. Márpedig mindkettőt kerülnöd kell: hasonló se légy a gonoszokhoz, csak azért, mivel sokan vannak, és ellensége se légy a tömegnek azért, mert nem hasonlítanak hozzád. Amennyire csak tudsz, vonulj vissza önmagadba, és csak azokkal társalogj, akik téged jobbá akarnak tenni. Azokat bocsásd magadhoz, akiket te jobbá tudsz tenni. Az ilyesmi kölcsönösen történik, s az emberek, miközben tanítanak, maguk is tanulnak. 9. Vigyázz, hogy a tehetséged megmutatásának vágya ne vonjon ki a piacra, hogy felolvasást akarj nekik tartani, vagy pedig értekezz velük. Ezt különben szeretném, ha megtennéd; de csak akkor, ha volna annak a népnek a számára alkalmas árud; de senki sincs köztük, aki meg tudna téged érteni, s ha véletlenül akadna is egy-kettő, ezt is formálnod és alakítanod kellene, hogy megértsen. Azt kérdezed, hogy kinek a számára tanultad mindezt. Nem kell félned, hogy hiábavaló munkát végeztél, ha csak önmagad számára tanultad. 10. De hogy velem is meg ne történjék, hogy ma csak a magam számára tanultam, közlök veled három, nagyjából egyforma tartalmú kitűnő gondolatot, amelyekre véletlenül bukkantam: a három közül az egyikkel ez a levél teljesíti szokásos kötelezettségét, a másik kettőt előlegbe kapod. Democritus mondta: „Nekem egy ember annyit ér, mint a nép, és a nép annyit, mint egy ember.” 11. Helyesen válaszolt, bárki volt is (a szerzőt ugyanis pontosan nem tudjuk), aki, mikor megkérdezték tőle, hogy miért foglalkozik olyan buzgón olyan művészettel, amely csak kevés emberhez jut el, így szólt: „Elég nekem kevés ember is, elég nekem egy is, s nem baj, ha egy sincs.” Nagyszerűen fejezte ki ezt a harmadikat Epicurus, mikor egyik filozófustársának írt: „Ezt én nem a tömegnek, hanem neked mondom: elég nagy közönség vagyunk ugyanis egymás számára.” 12. Ezeket, kedves Luciliusom, vésd szíved mélyére, hogy képes légy megvetni a tömeg helyesléséből fakadó gyönyört. Dicsér a tömeg? De mi okod van azért, hogy önmagaddal elégedett légy, ha olyan ember vagy, akit megért a tömeg. Értékeid befelé irányuljanak.

Élj egészségben!

VIII. LEVÉL

Seneca barátjának, Luciliusnak üdvözletét küldi.

1. „Azt ajánlod, hogy kerüljem a tömeget, hogy vonuljak vissza, és érjem be a jó lelkiismerettel?” – kérdezed tőlem. „Mi lesz akkor azokkal a tanításaiddal, amelyek azt parancsolják, hogy tevékenység közben fejezzük be életünket?” Hiszen, szerintem, éppen ezt ajánlom: azért rejtőztem el, azért zártam be kapuim, hogy minél több embernek lehessek hasznára. Egy napom sem telik el munka nélkül. Az éjszaka egy részét is tanulmányaimnak tartom fenn. Nem szánok időt az alvásra, legfeljebb elnyom az álom, de le-lecsukódó és a virrasztástól fáradt szemeimet akkor is a munkámon tartom. 2. Visszavonultam, nemcsak az emberektől, hanem a dolgoktól is, elsősorban a saját dolgaimtól: az utókor ügyével foglalkozom. Nekik írok össze néhány dolgot, amelyek hasznukra lehetnek. Mint bevált gyógyszerek receptjeit, üdvös figyelmeztetéseket foglalok írásba, miután hatásos voltukat a saját sebeimen megállapítottam. Az én sebeim, ha nem is gyógyultak meg véglegesen, nem terjednek tovább. 3. A helyes utat mutatom másoknak, amelyet későn, a tévelygéstől fáradtan ismertem meg. Hirdetem: „Kerüljétek azt, ami a tömegnek tetszik, és amit a véletlen nyújt. Minden esetleges előnnyel gyanakodva és félénken nézzetek szembe: a vadat és a halat úgy csalják csapdába, hogy valamilyen reménnyel kecsegtetik. Azt hiszitek, hogy azok a dolgok a szerencse ajándékai? Ármány az megrontásunkra. Aki közülünk biztonságban akarja leélni életét, amennyire csak teheti, kerülje azokat a csapdaszerű ajándékokat, amelyekben abban a tekintetben is a legkeservesebben csalódunk, hogy azt hisszük, hogy nekünk lesz valamink, s csak csapdában maradunk.” Szakadékba vezet az ilyen életpálya. 4. Az ilyen módon magasba lendülő életnek bukás a vége. Akinek járművét a szerencse tévútra kezdte vezetni, az nem tud többé ellenállni. „Vagy jó utunk legyen, vagy pusztuljunk el gyorsan.” A szerencse azonban nem fordítja fel egyszerre a hajót, csak örvénybe sodorja, és a sziklához vágja. 5. Azt az egészséges és üdvös életformát kövessétek tehát, hogy a testnek a kívánságait csak annyira teljesítsétek, amennyire az a jó egészséghez elegendő. Kissé keményen kell vele bánni, hogy a léleknek készségesen engedelmeskedjék: az étel csillapítsa le éhségét, az ital oltsa szomjúságát, a ruha tartsa távol tőle a hideget, és a ház oltalom legyen a test betegségével szemben. Az azonban már semmit sem számít, hogy vajon vályogból van-e a ház, vagy pedig messze földekről származó színes márványkövekből. Higgyétek el nekem, hogy a szalmafedél éppen olyan jól megvédi az embert, mint az aranyos tető. Vessetek meg mindent, amit felesleges fáradsággal dísznek és pompának alkotnak! Gondoljátok meg, hogy csodálatot csak a szellem érdemel, s a nagy szellem mellett semmi sem lehet nagy. 6. Ha ilyesmiről társalgok önmagammal és az utókorral, nem gondolod, hogy többet használok, mintha kezességre felkérve a bíróság elé mennék, vagy végrendeleti táblákra nyomnám rá pecsétgyűrűm, vagy pedig a senatusban valamelyik jelöltnek adnám szavam és kezem? Hidd el nekem, hogy akik látszólag semmit sem csinálnak, nagyobb dolgot cselekszenek: emberi és ugyanakkor isteni dolgokkal vannak elfoglalva. 7. De már szeretném befejezni a levelet, és ahogy szoktam, ezért a levélért is fizetnem kell valamilyen jeles mondással. Nem az én írásaimból veszem; még most is Epicurust lapozgatom. Ma ezt a kijelentését olvastam: „A filozófia szolgájának kell lenned, hogy az igazi szabadság osztályrészedül jusson.” A filozófia nem halasztgatja napról napra annak a felszabadítását, aki őszintén aláveti és átadja magát neki, hanem rögtön felszabadítja. Éppen az ugyanis a szabadság, ha a filozófia szolgálatába szegődünk. 8. Megkérdezed talán, miért idézek annyi szép gondolatot inkább Epicurustól, mint a mi sztoikus mestereinktől. De miért gondolod te, hogy ez Epicurus gondolata, és nem mindenkié? Mily sok gondolatot fejeznek ki a költők, amelyeket filozófusok is mondtak vagy mondhatnak! Nem beszélek most a tragikusokról vagy a római tárgyú színdarabokról (ezekben is van ugyanis valami szigorú komolyság, és félúton állnak a vígjáték és tragédia között). Mennyi pompás vers van a bohózatokban, mily sok gondolata van Publiliusnak, amelyek inkább a tragikus, mint a komikus színész ajkára illenek! 9. Egyik versét, amely a filozófiára és annak éppen arra a részére vonatkozik, amelyről az előbb volt szó, idézni fogom; tagadja, hogy az esetleges dolgokat magunkénak vallhatjuk: „Mindig a másé marad, ami óhajtozás révén lett a miénk.” 10. Úgy emlékszem, hogy ezt a gondolatot te sokkal jobban és tömörebben így fogalmaztad meg: „Nem a tiéd, amit csupán a szerencse ad.” A mellett a még jobb gondolatod mellett sem megyek el: „Azt az értéket, amelyet más adhatott, el is lehet venni.” Ezt a két utóbbi mondást nem számítom úgy, mintha fizettem volna vele, mert tőled erednek.

Élj egészségben!

IX. LEVÉL

Seneca barátjának, Luciliusnak üdvözletét küldi.

1. „Vajon méltán gáncsolja Epicurus egyik levelében azokat, akik szerint a bölcs beéri önmagával, s ezért nem szorul barátokra?” – kívánod tudni. Epicurus szemrehányása Stilbont éri és azokat, akiknek a szemében a legfőbb jó a szenvtelen lélek. 2. Okvetlenül kétértelműségbe bonyolódunk, ha az apatheiát egy szóval, sietve „szenvtelenségnek”{11} akarjuk fordítani. Így éppen az ellenkezőjét is lehet érteni annak, amit kifejezni óhajtottunk. Mi az olyan embert akarjuk ezzel jelölni, aki minden rossz okozta szenvedést elutasít magától, de azt fogják érteni, aki nem hajlandó elszenvedni semmi rosszat. Gondold hát meg, nem előnyösebb-e vagy „megsebezhetetlen” lelket mondani, vagy „minden szenvedésen kívül álló” lelket. 3. Ez a különbség köztünk és Stilbonék között: a mi bölcsünk legyőz ugyan minden kényelmetlenséget, de megérzi; az övék még csak nem is érzi. Az a tanítás viszont közös, hogy a bölcs beéri önmagával. De mégis kíván barátot is, szomszédot is, bajtársat is – noha elég ő magamagának. 4. Figyeld meg, mennyire beéri önmagával: néha önmagának egy hányadával is beéri. Ha elveszti kezét betegségben vagy háborúban, ha valamilyen baleset kiüti az egyik szemét vagy akár mindkettőt, ki fogja elégíteni az, ami megmaradt, s csonka, eltorzított testtel is olyan derűs lesz, mint ép korában volt. De ha valamije hiányzik, nem vágyódik utána: jobban szeretné, hogy ne hiányozzék. 5. A bölcs nem úgy elégedett, hogy barát nélkül akarjon meglenni, hanem úgy, hogy meglehessen nélküle. „Meglehessen”, ez annyit tesz, hogy egykedvűen viseli elvesztését. Mindenesetre barát nélkül sohasem marad. Saját hatalmában áll, milyen gyorsan szerez újat. Miként Phidias, ha elveszítené egy szobrát, nyomban formálna másikat, úgy a barátságok formálásának művésze is másikat állít az elveszett helyébe. 6. Kérded, hogyan farag magának valakiből gyorsan barátot. Elmondom, ha beleegyezel, hogy rögtön megfizessem neked a tartozásomat, és ami ezt a levelet illeti, kiegyenlítsük a mérleget. Hecaton állítja: „Elárulom neked, mi csihol szerelmet orvosszerek nélkül, füvek nélkül; mindenféle varázsének nélkül: ha azt akarod, hogy szeressenek: szeress.” Nemcsak a régi kipróbált barátság rejt magában nagy gyönyörűséget, hanem az újnak kezdete és kifejlődése is. 7. Amennyiben az arató a szántóvetőtől különbözik, annyiban különbözik az, aki barátot szerzett attól, aki most szerez magának. Attalus filozófus mondta, hogy kellemesebb megkötni a barátságot, mint már a kötelékében lenni, „miként a művésznek is kellemesebb festeni, mint elkészülni a festéssel”. A munkával elfoglalt lázas tevékenység hatalmas gyönyörűséget lel éppen az elfoglaltságban. Nem érez ugyanekkora gyönyört, aki leveszi a kezét a bevégzett munkáról. Művészetének már csak gyümölcseit élvezi; amíg festett, magát a művészetet élvezte. Bár a gyermekek serdülőkora gyümölcsözőbb, kiskorukban mégis kedvesebbek ők. 8. Térjünk vissza most tételünkhöz. A bölcs, ha beéri is önmagával, mégis akar barátot, ha semmi másért, hát hogy gyakorolja a baráti érzést: ilyen nagy erény ne heverjen parlagon. Nem azért, amit Epicurus mondott az említett levélben, „hogy legyen, aki betegágya mellé ül, és segítségére siet, ha börtönbe vetették vagy szűkölködik”, hanem hogy legyen valakije, akinek ő ülhessen betegágya mellé, akit ő szabadítson meg, ha ellenséges őrség vette körül. Aki önmagát tartja szem előtt, s azért köt barátságot, helytelenül gondolkodik. Ahogy kezdte, úgy is végzi: barátot szerzett, hogy segítséget hozzon a bilincsek ellen, s ő, mihelyt megcsörren a lánc, elillan. 9. Ezeket a barátságokat nevezi a nép futónak. Ha érdekből választottunk valakit, addig fog tetszeni, ameddig érdekünk fűződik hozzá. Ezért nyüzsög barátok tömkelege a szerencsések körül; a bukottakat magány övezi, s onnan menekülnek a próbatétel idején. Ezért van annyi istentelen példa arra, hogy a jó barátot félelemből cserbenhagyják, sőt félelemből elárulják. Kezdet a véggel szükségszerűen összhangban áll. Aki azért lett barátod, mert ez kifizetődik, abba is hagyja, ha az a kifizetődő. Majd megörül valamilyen értéknek a barátságért cserében, ha a barátságban is valami másnak örült. 10. Mi végre szerzek barátot? Hogy legyen, akiért meghalhassak, hogy legyen, akit a száműzetésbe kövessek, akinek halála elé vessem és feláldozzam magam; amiről te írsz, az kereskedelem, nem barátság – az előnyökhöz kapcsolódik, a következményeket veszi tekintetbe. 11. Kétségtelenül van valami rokon a baráti és a szerelmi vonzalomban. Mondhatod, hogy az utóbbi esztelen barátság. Hát van-e, aki nyereségvágyból szeret? Aki becsvágyból vagy dicsőségvágyból? A szerelem saját eszközeivel, minden mást elhanyagolva lobbantja fel a szívekben a szépség utáni vágyakozást a kölcsönös ragaszkodás reményében. Hogyan? A becsületesebb ügyből rút indulat születik? 12. „Most nem arról van szó – mondod –, hogy a barátságra önmagáért kell-e törekedni.” Ellenkezőleg, semmit sem kell ennél inkább bebizonyítani. Mert ha önmagáért áhítozunk rá, az is közeledhetik hozzá, aki beéri önmagával. „Hát hogyan közeledik hozzá?” Ahogyan a nagyon szép tárgyakhoz: nem izgatja a nyereség, s nem rémíti el a szerencse forgandósága. Sárba rántja a barátság fenségét, aki kedvező sorshoz köti. 13. A bölcs beéri önmagával. Ezt, Luciliusom, a legtöbben tévesen értelmezik: a bölcset mindenünnen távol tartják, és belekényszerítik a saját csigaházába. Pedig különbséget kell tenni, mit és milyen mértékben ígér ez a mondás: a bölcs elég önmagának ahhoz, hogy boldogan éljen, de ahhoz nem, hogy éljen. Az utóbbihoz ugyanis sok mindenre van szüksége, az előbbihez csak egészséges, fennkölt s a szerencsét megvető lélekre. 14. Chrysippus meghatározását is fel akarom előtted fedni. Azt mondja, a bölcs semmilyen dolgot sem nélkülöz, és mégis sok mindenre van szüksége. „Ezzel szemben az ostobának semmire sincs szüksége, mert semmit sem tud felhasználni, de mindent nélkülöz.” A bölcsnek szüksége van a kezére is, a szemére is, és sok elengedhetetlen dologra a mindennapi életben, de semmit sem nélkülöz. Hiszen valamit nélkülözni – ez a hiány jellemzője, a bölcsnek semmi sem hiányzik: 15. Tehát ámbár beéri önmagával, barátokra szüksége van. Belőlük szeretne minél többet, de nem azért, hogy boldogan éljen: hiszen nélkülük is boldogan él. A legfőbb jó nem igényel külső eszközöket, bensőnkben műveljük ki, teljesen önmagából fejlődik. A szerencse hullámverésébe kerül, ha önmaga valamely részét odakünn keresi. 16. „Mégis, milyen élete lesz a bölcsnek, ha börtönbe vetve, idegen földön magára hagyva, hosszú hajóút fogságában, vagy puszta partra kivetődve, barátok nélkül marad?” Olyan, mint Iuppiteré, mikor majd a világ megsemmisül, az istenek mind eggyé válnak, s a természet egy kis ideig megpihen: ő is megnyugszik, s átadja magát elmélkedéseinek. Ugyanezt teszi a bölcs: magába vonul, megvan magában. 17. Mindenesetre, ameddig szabad saját belátása alapján rendeznie a dolgait, beéri önmagával, és megházasodik; beéri önmagával, és gyermekeket nemz, beéri önmagával, és mégsem élne, ha emberek nélkül akarna élni. Nem a haszonelv, hanem a természetes inger vezérli a barátságra. Mert mint más dolgainkban, úgy ebben is vele született vonzerő rejlik. Ahogyan gyűlöljük a magányt, és keressük a társaságot; ahogy a természet egybekovácsolja az embert az emberrel, ugyanúgy ösztönöz valami bennünket a barátságra. 18. Bár a bölcs rendkívül szereti barátait, s összehasonlítva őket magával gyakran elsőbbséget ad nekik, mégis minden jó határát önmagán belül vonja meg, és azt mondja, amit Stilbon, az Epicurus levelében gúnyolt Stilbon mondott. Miután ugyanis hazája elesett, gyerekeit, feleségét elvesztette, az általános tűzvészből egyedül s mégis boldogan menekült meg, így válaszolt Demetriusnak (aki a városok elpusztítása miatt a Poliorketes{12} ragadványnevet kapta) a kérdésére, hogy elvesztett-e valakit: „Minden javam velem maradt.” 19. Íme, a bátor, derék férfi! Győzelmet aratott ellensége győzelme fölött is. „Semmit sem vesztettem el” – szólt, és ezzel a másikat kétkedésre indította: győzött-e egyáltalán? „Minden velem maradt” (azaz az igazság, erény, okosság) – vagyis, hogy nem lehet jónak tartani azt, amit elragadhatnak tőlünk. Csodálunk egyes állatokat, mikor testi sérülés nélkül jutnak át a tűzön: mennyivel csodálatraméltóbb az a férfi, aki fegyvereken, romokon, tűzön sértetlenül, meg nem károsítva jutott át! Látod, mennyivel könnyebb egy egész törzset legyőzni, mint egyetlen férfit? Ez a nyelv közös a sztoikusokéval, ők is ugyanígy viszik érintetlen javaikat a felégetett városon keresztül. Ugyanis beérik önmagukkal, ezzel húzzák meg boldogságuk határát. 20. Ne gondold, hogy csak mi egyedül hajtogatjuk a nemes szavakat: a Stilbont kigúnyoló Epicurus is hasonlóan nyilatkozott – fogadd jó szívvel, még ha ezt a napot már töröltem is tartozásomból: „Ha valaki nincs a sajátjával tökéletesen megelégedve, legyen bár az egész világ ura, mégis nyomorult” – mondja. Vagy ha ilyen módon jobbnak tartod a kijelentést (hisz nem a szavakhoz kell ragaszkodnunk, hanem értelmükhöz): „Nyomorult, aki nem önmagát tartja a legboldogabbnak, parancsoljon bár az egész világnak.” 21. S hogy megtudd, ez a nézet milyen általános – hiszen a természet diktálja –, megtalálod a komikus költőnél: „Nem boldog ám, aki magáról nem hiszi.” Mit számít ugyanis, milyen a helyzeted, ha te rossznak látod? 22. „Hogyan? – kérded. – Ha boldognak mondja magát valaki, aki csúf eszközökkel gazdagodott meg, aki sokaknak ura, de még többeknek rabszolgája, boldog lesz a saját ítélete alapján.” Nem az számít, hogy mit mond, hanem hogy mit érez, s nem az, amit egy napig érez, hanem amit folyton-folyvást. De nincs okod félni, hogy ez a kincs méltatlanra száll: csak a bölcs leli örömét abban, amije van. Önmagát utálja minden ostoba.

Élj egészségben!

X. LEVÉL

Seneca barátjának, Luciliusnak üdvözletét küldi.

1. Így van, nem változtatom meg véleményemet: kerüld a tömeget, kerüld kevés ember társaságát, sőt kerüld még az egyes embert is. Nincs olyan ember, akivel szeretném, ha együtt volnál. Lásd tehát, milyen véleményt alkottam rólad: rá merlek bízni téged önmagadra. Ahogy beszélik, Crates, annak a Stilbonnak a tanítványa, akit az előző levelemben említettem, midőn meglátott egy fiatalembert, amint magában sétált, megkérdezte tőle, hogy mit csinál ott egyedül. „Magammal beszélgetek” – válaszolta. Erre Crates így felelt: „Csak arra kérlek, vigyázz, nagyon ügyelj, mert rossz emberrel társalogsz (míg magaddal beszélsz)”. 2. A gyászoló és rettegő embert őrizni szoktuk, hogy a magány ne legyen kárára. Senki sincs az oktalanok között, akit szabad volna egyedül hagyni: akkor főzik ki helytelen terveiket. Akkor készítik elő önmaguk és mások számára a bekövetkező veszélyeket. Akkor latolgatják gonosz vágyaikat. Akkor, amit félelemből vagy szemérmességből eltitkolt a lélek, mindazt kitárja. Akkor