Linának és Rosának

PROLÓGUS

„Sosincs késő egy boldogtalan gyermekkorhoz. De egy boldoghoz sem. Ám a gyermekkorod mindenekelőtt egyet jelent: a múltat.

S hogy a múltad befolyással van-e a jelenedre, és ha igen, miként, csakis rajtad áll.”

JOSCHKA BREITNER: A BENNÜNK ÉLŐ GYERMEK

A MEGTERMETT OROSZ, mint egy rémült kisgyerek, mászott be saját autója csomagtartójába.

– És mindjárt találkozhatok Dragannal? – kérdezte Boris.

– Igen, mindjárt találkozhatsz Dragannal – nyugtattam meg.

Teljes harmóniában önmagammal csuktam le a csomagtartó tetejét. Ítélkezésmentesen, szeretetteljesen. Tudatosan.

Beültem Boris autójának volánja mögé, és beindítottam a motort.  Boldog voltam. Akkor is, ha nem mondtam igazat. Boris soha többé nem fogja látni Dragant. Legalábbis ebben az életben biztosan nem. Mert Dragan már egy hete halott.

Ami nem jelenti azt, hogy Borisnak is meg kell halnia. Belefáradtam a gyilkolásba. Valamikor azt is abba kell hagyni. Boris számára ezért egész más megoldást találtunk Szásával.

Borisszal a csomagtartóban kikanyarodtam az autópálya parkolójából. Hajnali fél négykor alig volt forgalom. Úgy negyedórát hajtottam a minket körülvevő kellemes sötétben. Aztán felhívtam Szását.

– Követ minket valaki? – kérdeztem. Az izmos bolgár bizonyos távolságra jött mögöttem, éppen azért, hogy ezt megállapítsa.

– Senki. Eddig mindenki elhajtott melletted.

– Az jó – lélegeztem fel megkönnyebbülten.

– Akkor, nincs több hulla? – kérdezte Szása.

– Nincs több hulla.

Hallottam, ahogy Szása megkönnyebbülten fújja ki a levegőt.

– Az óvodában találkozunk – erősítettem meg az előzetesen megbeszélt tervet.

– A pinceajtó nyitva – köszönt el Szása.

Letettem.

1. A BELSŐ GYERMEK

„A lelkünk úgy épül fel, mint az orosz matrjoska baba. Ami a felnőtt lélek babában zörög, valójában nem más, mint a benne lévő sebzett gyermek lélek baba hangja.”

JOSCHKA BREITNER: A BENNÜNK ÉLŐ GYERMEK

HÁROM SZÓ pontosan leírja, mi vágta egészen nyilvánvalóan gajra a gyermekkoromat: apám és anyám. Legalábbis erre jöttem rá negyven évvel a gyermekkorom után, amikor a feleségem nyomására először kezdtem a bennem élő gyermekkel foglalkozni.

Ha a jelentudatossággal kapcsolatos eddigi pozitív tapasztalataim révén nem alakul ki bennem egyfajta érzékenység a pszichológiai kérdések iránt, valószínűleg először ezt a belső gyermek dolgot is totális baromságnak tartottam volna. Amit egy proktológus nem láthat bennünk egy vizsgálat során, az nem is létezik. Régebben legalábbis ez volt a véleményem.

Ezért még egy évvel ezelőtt is egész biztosan azt gondoltam volna, ha egy belső gyermekről szóló könyv akad a kezembe, hogy valami terhességi szakkönyvről lehet szó. Vagyis egyikéről azoknak a könyveknek, amelyek egy halom információval látják el a férfiakat a partnerükben zajló biológiai folyamatokról, de amelyek a férfiak lelkében zajló folyamatokra meglehetősen semmitmondó magyarázatot adnak.

Most már tudom, hogy a „belső gyermek” pszichológiai megközelítésének semmi köze a szülésre való felkészüléshez. Ez a dolog abszolút az anyaméh másik oldalán játszódik. Mindkét nem esetében. A „belső gyermek” elmélet szerint a lelkünk úgy épül fel, mint az orosz matrjoska baba. Ami a felnőtt lélek babában zörög, valójában nem más, mint a benne lévő sebzett gyermek lélek baba hangja.

Nem mi állunk a boldogságunk útjában. Hanem a bennünk élő gyermek. Mert ő a gyermekkorunkból származó összes sérüléssel együtt továbbra is részünk. Hogy megnyugvásra leljünk, először is meg kell gyógyítanunk a belső gyermeket.

A bennünk élő gyermekkel való foglalkozás számomra az ideális módszer, hogy megszüntessem azoknak a problémáknak az okait, amelyek következményeit a jelentudatosság rendszeres alkalmazásával mérsékeltem.

Az én gyerekkoromban még nem volt sem „Siri”, sem „Alexa”. Azokat, akik otthon fel- és lekapcsolták a villanyt, működtették a hifit, és minden kérdésemre, még a hülye kérdésekre is, rossz válaszokat adtak, „anyának” és „apának” hívták. Szóval, ha valaki valamit elszúrt gyermekkoromban, akkor ők ketten.

Ez annyiban megnyugtató, hogy innentől kezdve gond nélkül hibáztathatom a szüleimet a házassági problémáim, a jövőtől való félelmem, az általános ingerlékenységem miatt, és a gyilkosságokért is, amelyeket elkövettem.

Az, hogy negyvenhárom éves koromig kellett várni, mire a bennem élő gyermek apja lehettem, részben annak köszönhető, hogy eddig képtelen voltam elejét venni a sok vitának a tőlem külön élő feleségemmel. Katharina mindig nagyon hatékony módon tudta megközelíteni a problémákat. Megoldásukat folyton attól várta, aki nélkül szerinte eleve nem is jöttek volna létre. Házasságunkban ezért, amely lassan a végét járta, a köztünk lévő viták megelőzése egyértelműen az én felelősségem volt.

És sajnos pontosan ezt sikerült elszúrnom az utolsó közös nyári vakációnkon. Amikor az Alpokban, Katharina kifejezett kérése ellenére, összeszólalkoztam a pincérrel. Ez már önmagában elég okot szolgáltatott Katharina számára, hogy követelje, kezdjem terápia segítségével kezeltetni állandó hangulatingadozásaimat. Az fel sem tűnt neki, hogy a pincér, miután jól megmondtam neki a magamét, szerencsétlen módon távozott az élők sorából.

Ám mivel én mindig is jó férj és jó apa voltam, még ott az Alpokban megbeszéltem egy találkozót az ünnepek utáni első hétre a jelentudatosság-tréneremmel. Persze nem volt teljesen elhanyagolható szempont az sem, hogy ha nem teszem, Katharina fogja magát, és azonnal lelép a lányunkkal, Emilyvel.

A feleségem általános közérzetétől teljesen függetlenül azonban már régóta világos volt számomra, hogy valóban dolgoznom kell magamon. Valami legbelül mindig is megakadályozott abban, hogy egyszerűen csak élvezzem az életet. Tekintsük az aggodalmat valamiféle folyadéknak: úgy éreztem, hogy a tudatosságnak köszönhetően a lelkem hordójában lévő aggodalom mintha nem keltene akkora hullámokat, de a hordó változatlanul csordultig tele van. És olykor, amikor a már meglévőkhöz valami fölösleges aggodalom járul, a folyadék egyszerűen átcsap a hordó peremén. Így olyan dolgok miatt is kiborulok, melyek mások számára csupán jelentéktelen apróságoknak tűnnek.

Az eddigi kiborulásaim kis semmiségek voltak.

Éjszaka jégkockát dobtam a lakásommal szemben lévő parkban üvöltöző seggfejek közé.

Ügyvédként szándékosan adtam rossz tanácsot olyan ügyfeleknek, akik bosszantottak.

Két óra késéssel vittem ételt annak, akit fogva tartottam a pincémben.

Csupa olyan dolog, amelyet bárki megtenne ezekben a helyzetekben, ha bosszús lenne. Amíg nem kapják rajta.

Az azonban, hogy a pincér miattam a szakadékba zuhanjon, már egészen más lapra tartozott.

Nem akartam, hogy idáig vagy még tovább fajuljanak a dolgok.

Így hát egy esős, kora szeptemberi estén ismét Joschka Breitner ajtaja előtt álltam. Egy héttel a nyári vakáció után. Alig hat hónappal az utolsó jelentudatosság-órámat követően.

Mielőtt becsengettem, csak álltam az ajtaja előtt, és próbáltam érezni legbelül önmagamat. Az elmúlt fél évben sok minden megváltozott.

Először is, akkor tavasz volt. Épp csak bontogatta szirmait a nyár.

Most ősz van. Nyakunkon a tél.

Hat hónappal ezelőtt fényes nappal, új energiával telve hagytam el Breitner úr rendelőjét. A tudatos életmóddal kapcsolatos új felismeréseimmel valósággal belevetettem magam az újra rózsaszínbe öltözött külvilágba.

Most azonban visszasodort az élet áradata. Már sötétedett, s lábam alatt ott zizegtek az első sárguló falevelek.

Pedig az életemnek tulajdonképpen tökéletesen boldognak kellett volna lennie. Az elmúlt hat hónap alatt sok szeretettel és tudatossággal alakítottam át szakmai és magánéletemet, olyanná, amilyennek mindig is álmodtam.

A nagy ügyvédi irodában betöltött, életemet megnyomorító fix állásomat pénzügyileg kevésbé stabil, szabadúszó ügyvédi karrierre cseréltem.

Katharinával a meglehetősen stresszes hétköznapi házasság zsákutcáját két külön lakó szülő párhuzamosan futó életpályájává formáltuk.

Emily lányunk élvezte az óvodai helyet, amiért keményen meg kellett küzdenem, és a Némó csoport boldog, vidám kis tagja lett.

Nemcsak az irodám kapott helyet az óvoda gyönyörű régi épületében, hanem a saját lakásomat is ott rendeztem be, a felső szinten. Az egész ház az én irányításom alá került.  A fő ügyfelemnek – Dragannak, egy maffiaklán nemrég elhunyt főnökének a megbízásából.

Mindezeknek az elmúlt hónapokban bekövetkezett változásoknak nem kevés közük volt ahhoz, hogy fél évvel ezelőtt megöltem Dragant. Az, hogy erről senki nem tudott, nem elhanyagolható tényező a boldogságom szempontjából. És hogy a jövőben se tudjon róla senki, nem volt más választásom, mint tovább működtetni Dragan bűnös üzleti konzorciumát az ő nevében. Dragan klánjával pedig elhitetni, hogy a főnökük még mindig életben van.

Elvileg ügyvédként ez nem jelentett túl nagy nehézséget számomra. Elvégre eddig is én bújtattam Dragan drog-, prostitúció- és fegyverüzletét legális jogi köntösbe, és mint a tanácsadója, de facto évekig én voltam ezeknek az üzletágaknak a vezetője. Valójában csak tovább kellett játszanom mindenki előtt a szerepemet. Semmi több.

De elég egy ostoba hiba, egy óvatlan kirohanás, egy túlságosan is kritikus külső pillantás az életemre – és a hazugságok nagy gonddal emelt építménye egyszeriben összeomlik.

Életem minden terén a maffia és a rendőrség radarja alatt kellett maradnom. A pincér véletlen meggyilkolása meglehetősen szerencsétlen húzás volt részemről. Nem csak a lelki életem miatt. De úgy általában az életem miatt.

Az általam felépített élet nagy hibája az volt, hogy egyetlen hibát sem engedhettem meg magamnak.

A jelenem talán szebb lett, mint a múltam volt. De rettenetesen féltem a jövőtől.

És ezt bizony a stressz okozta. A stresszt a tudatosság segítségével mindeddig viszonylag jól tudtam kontrollálni. De képtelen voltam megszabadulni az azt kiváltó okoktól. A tudatosság segítségével képes voltam lelassítani a hétköznapi mókuskereket. De valahogy nem sikerült kiszállnom belőle. Ezért álltam most ismét itt, Joschka Breitner ajtaja előtt. Ahogy gondolataimat kissé rendeztem, máris egy kis világosság költözött zaklatott lelkembe. Ennek ellenére továbbra is haboztam, becsengessek-e. Részben azért, mert nem igazán tudtam eldönteni, mennyit árulhatok el Breitner úrnak a gondjaimról.

Katharina gúnyos beszólásairól, melyek újra és újra ráébresztenek arra, mennyire törékeny és megoldatlan a kapcsolatunk, egész biztos nem lenne probléma mesélni.

A bűntudatról, amelyet Emilyvel szemben érzek a házasságunk csúfos kudarca miatt, szintén tudnék beszélni.

El tudnám mondani, hogy a családom és az ügyfeleim mellett magamra is szeretnék több időt szánni.

Beszélnék a kis kirohanásaimról, ha mégoly kínosak is.

Mindezt gond nélkül szóba hoznám. És Breitner úr biztosan tudna nekem segíteni.

Ám azokról a dolgokról, melyek igazán komolyan nyomasztanak, nem beszélhetek előtte.

Egy szót sem szólnék a tavaly tavasszal elkövetett gyilkosságokról.

Hallgatnék az azóta folytatott kettős életemről is.

Borisról pedig egészen biztosan nem beszélnék.

Boris az az orosz maffiózó, akit az óvoda pincéjében tartottam fogva. Boris az egyetlen ember, akinek elegendő tudás van a birtokában, és érdeke is fűződik ahhoz, hogy gondolkodás nélkül tönkretegye az én ideális világomat.

Boris, akit fél évvel ezelőtt elraboltam, hogy ezzel megmentsem az életemet és a lányom életét.

Boris, akit semmi kedvem nem volt megölni, mert belefáradtam a gyilkolásba. Aki élő bizonyítéka volt annak, hogy képes vagyok nemet mondani a gyilkosságra. Ám akit sajnos nem tudok életfogytiglan fogságban tartani, és nem is engedhetek szabadon. Akinek a jövőjére egyszerűen még mindig nem találtam megoldást.

Boris, akinek a halála legalább annyira megterhelő lenne számomra, mint amennyire az az élete.

Borisról tehát nem tudnék beszélni.

Oké, nem mondhatok el tehát mindent Breitner úrnak. Úgy kell tettem, mintha ez egy teljesen normális ülés lenne. Mintha csak hat hónap után sorra akarnám venni vele közösen, mi változott az életemben. Hogy a segítségét kérjem néhány meglazult csavar megszorításában. Így is akad bőven megbeszélnivalónk, ha őszintén elmondom neki, hogyan csinálok még mindig rengeteg apró hétköznapi bolhából hatalmas érzelmi elefántot. Melyek aztán fogják magukat, és berontanak egyébként jó kedélyű lelkem porcelánboltjába. Nyíltan bevallhatnám, hogy e problémákat egy-egy megfelelő tudatossági gyakorlat segítségével viszonylag gyorsan a valódi magjukra tudom redukálni. De a nyugalom és elégedettség röpke pillanatai után folyton visszatér belém az alapvető nyugtalanság, bizonytalanság és hidegség.

Nyíltan bevallanám, hogy bár megértettem, hogy a jelentudatosság szinte minden problémám kezelésére felhasználható, azt azonban nem értem, miért jelentkeznek nálam újra és újra ugyanazok a problémák.

Ez volt az igazságnak az a része, amelyet mindenképp meg kellett beszélnem valakivel. Ezért álltam ismét Joschka Breitner ajtaja előtt. És csengettem.

Hallottam, ahogy a házban csikorog a sarokvas, és fa súrolja a járólapot. Láttam, ahogy az előszobában kigyullad a fény, és melegen megvilágítja a nehéz faajtó tarka üvegablakát. Csendes, nyugodt léptek közeledtek. Néhány pillanattal később nyílt az ajtó. Joschka Breitner állt előttem. Bizalmas ismerősként üdvözölt, mintha nem fél éve, hanem csupán két perce láttuk volna egymást utoljára.

– Diemel úr! Jó, hogy újra itt van. Jöjjön be.

– Köszönöm, hogy időt szakított rám.

Kezet fogtunk. Majd félreállt, hogy előreengedjen. Végigsétáltam a hosszú folyosón, majd bementem a szobába, ahol a beszélgetéseket szoktuk tartani. A helyiségben semmi sem változott. Két szék, egy asztal, egy könyvespolc, egy kis tálalóasztal rajta üveg teáskannával. Breitner úr ugyanolyan hétköznapi ruhát viselt, mint mindig: kopott farmer, pamuting, vastag kötött kardigán. Zokni nélküli lábát filcpapucsba bújtatta.

Nem lehetett azt mondani róla, hogy az idő nyomtalanul múlt el fölötte. Ehelyett inkább azt a benyomást keltette, mintha ő maga lenne az idő, és a világ menne el nyomtalanul mellette.

Miközben levettem a kabátomat, Breitner úr érdeklődve nézett rám.

– Másképp néz ki – jegyezte meg szenvtelenül.

Végignéztem magamon. Fél évvel ezelőtt még méretre készült öltönyöket és dizájnerruhákat hordtam. Ma rajtam is farmer volt, meg póló, pulóver és tornacipő.

– Igen… – feleltem mosolyogva, és megvontam a vállamat. Megnyugtató volt, hogy mindjárt a pozitív változásokkal kezdhetem. – Most már sokkal kevésbé vagyok kötve az öltözködés terén.

Joschka Breitner azonban nem ilyenfajta változásokra gondolt.

– Én a szemére értettem. Amikor utoljára láttuk egymást, még ragyogott. Most pedig karikák vannak a szeme alatt – állapította meg Breitner úr őszintén, szeretetteljesen.

A szeretetteljes őszinteség brutális tud lenni. Alig húsz másodperce voltam vele, és rájöttem, hogy ez bizony korántsem az a lagymatagon csörgedező utókezelés lesz. Ehelyett önmagammal folytatott fáradságos küzdelem elé nézek. Breitner úr nyilvánvalóan már akkor tudta ezt, amikor találkozót kértem tőle. Végül is ez a munkája. Az egyik kényelmes, kordbársony bevonatú krómozott székre mutatott. A kabátomat a háttámlára akasztottam, és leültem, miközben Breitner úr zöld teát töltött nekem az üveg teáskannából. Az észrevételeire adott hallgatásom elegendő megerősítés volt.

– Rég nem láttuk egymást. Mi történt magával ezalatt? – kérdezte.

Belekortyoltam a langyos teába, és elgondolkodtam. Meggyilkoltam négy embert, megzsaroltam a korábbi munkaadóimat, kényszerítettem az óvoda korábbi üzemeltetőit, hogy adják el a tulajdonrészüket, hogy a lányomnak legyen helye az intézményben, és elraboltam egy orosz maffiózót. Ebből azonban semmi sem válhat ennek a beszélgetésnek a tárgyává. Azt sem említeném meg, ha nem muszáj, hogy egy pincér miattam törte ki a nyakát a nyaralásomon.

– A szakmai életem gyökeresen megváltozott. Otthagytam a régi állásomat, és most szabadúszó vállalkozó vagyok. A lányom óvodába jár. És nyaralni is voltunk – soroltam egy szuszra.

– Akkor először is gratulálok a munkahelyi váltáshoz! – Breitner úr tudta, micsoda pokol volt számomra a nagy ügyvédi iroda taposómalmában dolgozni. – Ez megmagyarázza az új öltözködési stílusát. De mi az oka a szomorúságnak a szemében?

Erre nem tudtam mit felelni. Akartam, de nem ment. Ehelyett éreztem, hogy a szemem körüli szomorúság a szememben könnyekké változik. Már maga a kérdés is megdöbbentett. Mikor vette észre utoljára bárki is a környezetemben, hogy szomorú vagyok? Csak úgy, minden ok nélkül? Két lélegzetvétel is kellett, mire úgy-ahogy össze tudtam szedni magam.

– Én… Ez… – kerestem a szavakat, melyek, ha nem is mondják el az igazságot, de legalább nem mondanak neki ellent.

Breitner úr sietett a segítségemre:

– Minden rendben. Itt van. Csak mondja el, miért jött.

– Nos, a feleségem szerint…

– Nem ezt kérdeztem – szakított félbe gyengéden.

– Kérem? – kérdeztem feldúltan.

– Nem arra vagyok kíváncsi, hogy mit gondol a felesége – magyarázta Joschka Breitner szelíden mosolyogva. – Ha az érdekelne, a feleségét kérdezném. Nem magát. Én azt akarom tudni, hogy maga miért van itt?

– Mert… nos… mert… – adtam meg magam végül. Nem Breitner úr előtt. Hanem önmagam előtt. Mégsem voltam az a sikeres, vállalkozó ügyvéd, aki képes minden problémával megküzdeni az életben, és most csak a jelentudatosság egy kis felfrissítésére vágyik. Nem csaphattam be sem Breitner urat, sem magamat. Azért voltam itt, mert attól féltem, hogy nem kell sok idő, és reménytelenül összecsapnak a fejem fölött a hullámok. Annyira őszintén összetörtem, amennyire csak lehet.

– Mert fogalmam sincs, hogyan folytassam tovább az életemet… a házasságomat… a munkámat … és mindazt, ami még jön. Nincs időm magammal foglalkozni a jelenben, és rettegek a jövőtől… Tényleg fogalmam sincs, mihez kezdjek.

Breitner úr megnyugtatóan nézett rám. De korántsem lesajnálón.

– Tudja, mit? Biztos volt valami konkrét dolog, ami miatt felhívott, és kérte ezt a mai találkozót, igaz?

– Igaz. – Az incidens a pincérrel.

És így kezdtem el mesélni a találkozónk szándéktalan kiváltó okáról. Nem is sejtve, hogy ez lesz egyben a belépője annak a rendkívül intenzív munkának, amelyet a bennem élő gyermekkel folytatok majd. Egy olyan lénnyel, aki nagyon rövid időn belül játszi könnyedséggel ott folytatja majd, ahol én csaknem hat hónappal ezelőtt abbahagytam: hogy tudatosan mások életére tör.

2. NYARALÁS

„A nyaralás lényege a kikapcsolódás. Minél következetesebben el tudjuk határolni magunkat a hétköznapi élet negatív ingereitől, annál jobban ki tudjuk pihenni magunkat. A kikapcsolódás nem egyenlő az elszigetelődéssel. A mobilunkon folytatott üzengetéseket váltsuk fel egy másik nyaralóval folytatott beszélgetéssel.”

JOSCHKA BREITNER: LASSÍTANI A GYORSÍTÓSÁVBAN – JELENTUDATOSSÁG VEZETŐKNEK

A LEGUTÓBBI NYÁRI vakációról adott beszámoló viszonylag biztonságos terep volt számomra. Nem volt itt túl sok rejtegetnivaló. Persze néhány dolgot kicsit át kellett írnom. Például a pincér halálát, legalábbis az én szerepemet illetően. De ez amúgy is csak annak a jéghegynek a számomra is látható csúcsa volt, amely felé életem hajója tartott. Breitner úr szakemberként bizonyára sokkal pontosabban meg tudja állapítani az ilyen jellegű ütközések veszélyét.

– A múlt héten néhány napot az Alpokban töltöttünk – kezdtem.

– Kik azok a mi?

– A feleségem: Katharina, a lányom: Emily és én.

– Továbbra is külön élnek? – Hat hónappal ezelőtt Joschka Breitner vetette fel, hogy külön kellene költöznünk, hogy jobban odafigyelhessünk magunkra és a házassági problémáinkra. És ez valóban látványos javulást hozott a kapcsolatunkba Katharinával.

– Igen, és nagyon jól működik.

– Olyan jól, hogy együtt mentek nyaralni, annak ellenére, hogy nem élnek együtt?

– Hát igen, egy csodálatos gyermeknek adtunk közösen életet. És a külön életünkben továbbra is jelen van ez a csodálatos közös gyermek. A másiknak az a része, amely ott van Emilyben, örökre része marad az életünknek, szeretettel övezve. Vagyis, úgy gondolom, teljesen rendben van, hogy együtt megyünk nyaralni.

– Van szex is az életükben? – kérdezte hirtelen Breitner úr.

– A feleségem nevében nem tudok nyilatkozni, de ha engem kérdez…

– Úgy értem, hogy együtt. Házasok, és együtt mennek nyaralni. Van közös szexuális életük?

Kicsit elgondolkodtam, hogyan is fogalmazhatnám meg ezt előtte. Nagyon is fantáziadús szexuális életünk volt. Jóllehet ez a szex tényleg csak a fantáziánkban létezett. Legalábbis az enyémben. Bármikor tudtam volna szeretkezni Katharinával. Mindig jól megértettük egymást az ágyban. De a különköltözéssel, amely amúgy jót tett nekünk, sajnos testileg is eltávolodtunk egymástól. Amit sajnáltam. Ezért így fogalmaztam:

– A nyaraláson közös szobán osztoztunk. De az együttalvás legfeljebb azt jelentette, hogy egymásnak háttal.

Breitner úr megértően bólogatott.

– Értem. A Káma-szútrában nem említik ezt a pózt. Beszélt már nyíltan a feleségével a szexuális életük hiányáról?

– A feleségem szemkötőt és füldugót használ, amikor mellettem fekszik az ágyban. Ott a beszélgetéseink is elég egyoldalúak. De hogy őszinte legyek, nem a szexuális életem hiánya az oka annak, hogy itt vagyok.

– Két perccel ezelőtt még nem tudta megfogalmazni, hogy miért van itt. Ezért gondoltam, beszéljünk először a hívása körülményeiről. Az okokhoz, amelyek miatt ma itt van, csak most kezdünk közeledni – magyarázta Breitner úr. – De nem akarom eltéríteni a mondandójától. Szóval együtt nyaraltak a családdal. Kérem, folytassa!

– Gondosan kiválasztottuk a nyaralás időpontját. Katharina október elsejétől részmunkaidőben vissza akar menni a régi munkahelyére, egy biztosítótársaságnál dolgozott osztályvezetőként. Emily most már egész jól beilleszkedett az óvodába. Szeptemberben vége az iskolai szünetnek, a legnagyobb turisztikai rohamnak. Ideálisnak tűnt tehát az időpont, hogy elmenjünk egy kicsit nyaralni együtt.

– És miért pont az Alpok?

Az, hogy egyszerűen semmi kedvünk nem volt egy mallorcai nyaralás első, de főleg utolsó napját egy hároméves gyerekkel a reptéren, részeg hátizsákos turisták közt tölteni, túlságosan elcsépelt válasznak tűnt.

– Kedvünk támadt a hegyekhez.

És attól a pillanattól kezdve, hogy eldöntöttük, a hegyekbe megyünk, ez így is volt. Egy alpesi turistairoda ajánlott nekünk egy kis családi gazdaságot, amennyiben igazán pihentető kikapcsolódásra vágyunk. Ami valóban nagyon bejött nekünk. A célállomáson minden a legnagyobb rendben volt. A gazdaság idilli tájon, két falu közt a völgyben bújt meg. Ígéretes, mindenféle térerő nélküli helyen. A digitális elvonás itt nem divat, hanem évszázados hagyomány. A dízelmotort továbbra is rendeltetésének megfelelően az emberek közötti távolságok áthidalására használják – nem pedig azok megteremtésére. A teheneket évezredek óta természetes megélhetési forrásnak tekintik – nem pedig klímagyilkos jószágoknak. Éjszaka pedig, a nyitott ablakok mellett csak a fák susogását lehet hallani – és nem a dorbézoló embereket. Az akkumulátorokat a szarvasmarhák elkerítésére használják – és nem elektromos gyerekrollerek meghajtására.

Röviden: itt a világ továbbra is olyan, mint régen volt – normális.

– És tulajdonképpen a nyaralás tökéletes volt. Amíg el nem mentünk arra a túrára.

Katharina, Emily és én a kétórás túra után izzadtan, éhesen és szomjasan értünk egy gyönyörű hegyi fogadó teraszára. A fogadó a Bajor-Alpok északi oldalán, a fák lombkoronája fölött egy kis fennsíkon állt. Dél felé járt az idő, és az északi fekvés ellenére a nap az egész teraszt bevilágította. A fennsík egyik oldala mentén meredek kis szurdok húzódott, ahonnan kötélfelvonón lehetett feljutni a kis házhoz. Egyébként a fogadót gyönyörű alpesi legelők vették körül. A tehenek nyakába akasztott kolompok csengése ugyanolyan hatással van az emberre, mint a tenger morajlása a parton: megnyugtató hangszőnyeget borít a hétköznapi élet gondjaira. Pontosan, ahogy reméltem.

Már másfél órája cipeltem Emilyt a vállamon. Milyen nagy boldogság volt újra felfedezni egy hegycsúcsot, egy drótkötélpályát, egy tehénlegelőt immár a lányom szemén keresztül. Katharina is olyan kiegyensúlyozott volt, mint már régóta nem. Semmi csámcsogás a mások dolgain. Tényleg úgy tűnt, hogy a természet és a fizikai megerőltetés megtette a hatását, és Katharina megbékélt önmagával. Még nem volt egészen ebédidő, és a kis házikó teraszán álló, rusztikus padokkal ellátott tíz hosszú faasztal szinte mindegyike szabad volt, és hívogatott, hogy üljünk le mellé. Csak két másik asztalnál ültek kirándulók, csendben, elégedetten iszogatva az italukat. Az időjárás fantasztikus volt, és mindenhonnan pazar kilátás nyílt a közel száz kilométer hosszan elnyúló alpesi táj festői lankáira.

– Amikor levettem Emilyt a vállamról és a hátizsákot a hátamról, már csak egy tál gőzölgő, porcukorral borított császármorzsa, egy jéghideg Almdudler és egy gyönyörűen fénylő Landjäger hiányzott a boldogságomhoz. Na és egy vécé.

– Miért? – kérdezte Breitner.

– Pisilnem kellett.

– Nem, úgy értem, miért pont ezek az ételek? Gőzölő tányér. Cukrozott császármorzsa. Jéghideg Almdudler. Fénylő Landjäger. Ezek mind nagyon konkrét, nagyon képszerű leírások.

– Mert ezek a képek a gyermekkoromból valók. Gyermekkori élmények, amelyeket most át akartam adni Emilynek. Császármorzsa a lányommal. Kimerülten, éhesen és boldogan. Egy nagyszerű hegyi túra után. Pontosan erre vágytam azon a napon.

– Gyerekként gyakran jártak az Alpokban?

Elméláztam. Igazából csak egyszer voltam nyaralni az Alpokban a szüleimmel.

– Nem… nem olyan gyakran.

– De akkoriban mindig császármorzsát, Almdudlert és Landjägert kapott a hegyi fogadóban?

Elgondolkodtam, és éreztem, hogy egyszer csak kezd számomra kellemetlenné válni ez a téma, még Breitner úrral szemben is.

– Számít ez?

– Talán. De folytassa csak.

Breitner úr közbevetése egy pillanatra kizökkentett. De azért folytattam:

– Mindenesetre Katharina kiült a napra, Emily kiszaladt a legközelebbi tehénhez a fogadó melletti legelőre, én pedig a vécé felé vettem az irányt.

Útban a fogadó mellékhelyiségei felé találkoztam először Nilsszel. A ház bejárata mellett állt, egy üveg Almdudlert ivott, és a mobilján valamelyik közösségimédia-oldalát nézegette. Az övén lévő táskába dugott elektronikus rendelést feljegyző készüléket látva rögtön tudtam, hogy csakis ő lehet a pincér. Na meg a névtáblája láttán is sejtettem.

Barátságosan megkérdeztem Nilst, hogy bent adjam-e le a rendelésemet, vagy rendelhetnénk-e odakint az asztalnál is. Egy bosszús „Igen, igen. Mindjárt jövök” volt a válasz, s folytatta, amit csinált, anélkül, hogy felnézett volna. Ez sem válasz nem volt a kérdésemre, sem pedig az az udvarias viselkedés, amit egy alpesi fogadó vendégeként elvártam volna.

– Csak udvariasan meg akartam kérdezni, hogy… – próbáltam harmonikussá tenni nyaralásomnak azt a részét, amelyet elkerülhetetlenül vele kell töltenem ebben a hegyi kunyhóban.

– Épp szünetet tartok – felelte Mindjártjövök Nils, majd hátat fordított, szemlátomást, hogy folytassa a szünetet, amelyben kizárólag a mobiltelefonjára tud koncentrálni.

Kicsit közelebbről is megnéztem magamnak a fickót, legalábbis, amit még láttam belőle. Nils legfeljebb a húszas évei végén járhatott, de úgy nézett ki, mint aki eddig vagy negyven éve semmi mást nem csinált, csak halálra unta magát. A vendégei mind túrabakancsot, túranadrágot, izzadt felsőt viseltek, arcszínük egészséges, napbarnított volt. Nils képe azonban sápadt volt, mint a viasz, és lila szarvasbőr tornacipőben, fekete skinny farmerban és túlméretezett, sötétzöld, V nyakú, csillogó, terepszínű flitterekkel díszített pólóban feszített. A flitterek a pólón a szép „Mentsük meg a bolygót” feliratot formázták. Nils akár baristaimitátornak is elment volna Berlin valamelyik felkapott negyedében. Az Alpokba azonban úgy illett, mint Heidi a technoklubba.

Egy méter hetvenöt centijével csaknem fél méterrel magasabbnak hatott, mint amire a súlyából futotta volna. Egyedül a frizurája illett bele a tájba. Úgy nézett ki, mintha egy tehén nyalta volna le. Bolyhos bajusza viszont nem illett sem az Alpokhoz, sem az arcához. Nils pontosan az a típus volt, aki miatt az ember az Alpokba megy nyaralni: hogy legalább egy hétig ne lássa.

Annak érdekében, hogy az ígérete, miszerint „mindjárt jön”, a felmerülő logisztikai akadályok miatt még csak véletlenül se fulladjon kudarcba, elláttam minden szükséges információval, hogy megtaláljon minket, majd a vécére siettem.

– Jó, tehát a bejárattól számított harmadik asztalnál ülünk. De a szünet után majd úgyis látni fogja. Odakint úgyis majdnem minden asztal üres.

– Igen, igen – válaszolta Nils, ismét anélkül, hogy egy pillantásra is méltatott volna.

Minden érintett sokkal jobban járt volna, ha Nils és én soha nem találkozunk.

3. A TÖBBI EMBER

„A jelentudatosság kiiktatja a stresszt, amelyet a többi ember miatt érzel.

A jelentudatosság azonban nem iktatja ki a többi embert.

De mindenekelőtt: a jelentudatosság nem szünteti meg azokat az okokat, amelyek miatt a többi ember bizonyos érzelmeket vált ki belőled.

Ezek az okok benned rejlenek. Csak te tudod őket felfedni és feloldani.”

JOSCHKA BREITNER: A BENNÜNK ÉLŐ GYERMEK

A MÖGÖTTÜNK ÁLLÓ gyönyörű túrától kimerülten elvileg semmi dolgom nem lett volna, csupán élvezni a pihenést. De valami miatt nem tudtam kiverni a fejemből Nilst, a pincért és elutasító viselkedését. Szöges ellentétben állt azzal, ahogy a hegyi fogadóban eltöltött pihenőt elképzeltem. Tudatos emberként azonban birtokában voltam azoknak az eszközöknek, amelyek segítségével képes voltam higgadtan kezelni bármilyen apró bosszúságot. Még a vécéfülkében elvégeztem egy kis álló meditációt. Elvégre épp a nyaralásomat töltöttem. A hegyekben voltam a feleségemmel és a lányommal.  Az időjárás tökéletes volt. Már csak egy üveg jéghideg Almdudler, a császármorzsa és egy pár Landjäger hiányzott a tökéletes naphoz.

A teraszon odaültem Katharinához és Emilyhez, akinek a tehenek iránti érdeklődése időközben átcsapott a szülői közelség iránti vágyakozásba. A terasz fokozatosan megtelt más kirándulókkal, akiket úgyszintén a gyomruk csalogatott oda. Csak egy ember tűnt közömbösnek e fokozott érdeklődés iránt: Nils. A következő tíz percben még csak elő sem dugta az orrát. Eközben Katharina és Emily a fenséges panorámát a „látok valamit, amit te nem” játék létező legnagyobb terepéül használták. Emily a kedvenc italát kortyolgatta: egy gyümölcspürét, amelyet a homlokom verejtékével cipeltem fel a hegyre a hátizsákomban. Én azonban étlen-szomjan ültem le mellé, és tekintetem egyfolytában a teraszt pásztázta.

Akkorra egy kivételével az asztalok mindegyikét vendégek foglalták el. Katharina megkérdezte, hogy akarok-e csatlakozni a játékhoz. De nem volt rá érkezésem. Nem tudtam egyszerre a még mindig távollévő pincért lesni, és olyan dolgokat nem látni, amelyeket mások látnak. Rég feladtam a multitaskingot a jelentudatosság kedvéért. Az pedig, hogy még mindig nem jött a pincér, roppantmód idegesített.

– Én sem látom és te sem látod, mi az? Hát a pincér – jegyeztem meg lemondóan. Katharina, aki gyakran nem értékelte a humoromat, aznap először rosszallóan ráncolta a homlokát.

Emilynek tetszett az én átalakított játékvariációm, és lelkesen folytatta:

– Én sem látom, te sem látod, ez az unikornis! – Mivel a lányom még nem tudta, mi az a császármorzsa, annak pincér okozta hiánya nyilván nem érintette olyan érzékenyen, mint engem.

Az utolsó szabad asztalt egy ötfős, civil ruhás, hivatásos katonákból álló csoport foglalta el, foglalkozásukról terepszínű hátizsákjuk árulkodott. Próbáltam nem idegeskedni amiatt, hogy már csak egy asztal vagyunk a sok közül, és hogy a császármorzsa-rendelésem egyre beláthatatlanabb távolságokba kerül. Ehelyett megpróbáltam tudatos lenni, és élvezni a pillanatot. De valahogy a tíz perccel ezelőtti pillanatot sokkal szebbnek találtam. Amikor még mi voltunk az egyedüli új vendégek. Tele reménnyel a gyors kiszolgálásra.

A „Németországot szolgáljuk” feliraton már reggel megakadt a szemem egy buszon a völgyállomáson. De most sokkal jobban örültem volna, ha a hegyi fogadó mottója is valami hasonló, mondjuk, ilyesféle: „Kiszolgáljuk Németországot”.

– Björn, rendelnél nekünk császármorzsát almaszósszal? Mi még olyan kislányok vagyunk ehhez – szakította félbe Katharina mogorva gondolatmenetemet, és Emilyvel együtt eltűnt a vécé irányába. Emily az asztalon hagyta az üres gyümölcspüréstasakot.

És ekkor végre-valahára Nils is megjelent a teraszon. Egy halom étlapot tartva a hóna alatt. Az étlapokat csak úgy véletlenszerűen szétosztotta az egyes asztaloknál. Anélkül, hogy bármiféle felismerhető rendszer lett volna a dologban. Kapva kaptam az alkalmon, hogy saját fürgeségemmel kompenzáljam nyilvánvaló tájékozatlanságát a vendégek érkezési sorrendjét illetően.

– Nincs szükségem étlapra, már tudom, mit szeretnék rendelni. Császármorzsát kérnék, Almdudlert és… van Landjägerük?

– Az a húskaja? – kérdezett vissza kisebbfajta undorral a hangjában. – Ha rajtam múlna, a hegyi fogadókban csak vegán ételeket volna szabad felszolgálni. De ahogy óhajtja. Egy pillanat…

Nils megpróbálta az elektronikus rendeléstábláját a kezében maradt étlapokra támasztani. Sikertelenül. Én pedig próbáltam megérteni, mi késztet arra embereket, akik teljesen önszántukból döntenek úgy, hogy pénzért szolgálnak ki más embereket, hogy ezeket a más embereket kioktassák. Úgyszintén teljesen sikertelenül. Megkockáztattam egy újabb kísérletet:

– Szerintem nincs szüksége magának arra a számítógépre. Ez három teljesen egyszerű…

– Egy pillanat, előbb ki kell osztanom az étlapokat – szakított félbe Nils, majd eltűnt az étlapokkal egy másik asztalnál, továbbra is a „Mentsük meg a bolygót” csillogó flittereivel, nem pedig a teljesítményével tűnve ki. Úgy gondoltam, hogy a világ megmentése kissé merész vállalkozás olyasvalaki részéről, aki még egy hetven négyzetméteres alpesi teraszt sem képes kézben tartani. Nils egyetlen szó nélkül magamra hagyott egyre növekvő dühömmel.

Ebben a pillanatban visszatért Katharina és Emily. Emily boldogan az ölembe ült, Katharina pedig velem szemben foglalt helyet, s kissé ingerülten nézett végig a még mindig üres asztalon, majd szemrehányóan megkérdezte:

– Még mindig nem rendeltél?

Öt perccel korábban még én voltam a bűnbak, amiért panaszkodni mertem a pincér hiányára. Most pedig minden jel arra vallott, hogy engem hibáztatnak az időközben felbukkant pincér viselkedéséért. A kétórás túra alatt elért nyugalom egyszer csak semmivé lett. Belső idegesség kezdett úrrá lenni rajtam. Különösen amiatt, hogy belső idegesség kezdett úrrá lenni rajtam. És: csak nem császármorzsa illatát éreztem?

– Szerettem volna rendelni. De ennél a pincérnél, aki még mindig nem jutott el idáig, még az az egyszarvú is összeszedettebb, akit Emily nem látott.

– Ne idegeskedj. Nyaralni jöttünk.

– Mi igen. De a pincér nem.

Mire Nils ismét elhaladt az asztalunk mellett, nemcsak azt felejtette el, hogy mit akartam rendelni, hanem azt is, hogy egyáltalán rendelni akartam valamit. Meglátta azonban Emily üres gyümölcspüréstasakját. Ujjai közé csippentette. S ahelyett, hogy megkérdezte volna, mit szeretnék rendelni, kifejtette nekünk a tökéletes világra vonatkozó elképzeléseit:

– Tudta, hogy egyetlen tasak gyümölcspüré előállítása száz gramm szén-dioxidot szabadít fel? Ha rajtam múlna, az Alpok teljesen műanyagmentes övezet lenne.

Jómagam szintén támogatom a környezettudatos cselekvést. És örülök minden új tudásnak, amelyet ingyen kaphatok. De abban a pillanatban éhes voltam, és egy dologra biztosan nem vágytam: a kiszolgáló személyzet kéretlen kioktatására, éhgyomorra.

– Apád is nyilván műanyagmentes övezetben lehetett deréktól lefelé, amikor megfogantál. Azt hiszem, az sem volt olyan sikeres tervezet.

Ezt most tényleg hangosan kimondtam? Katharina rémülten a karomra tette a kezét, amelyet már épp felemeltem volna, hogy megragadjam a pincért. Kicsit magam is meglepődtem, hogy képes voltam spontán két egymástól teljesen független dolgot egyetlen célzott sértéssé összefűzni. Valójában ez egyáltalán nem volt az én stílusom. Szerencsére abban a pillanatban a hivatásos katonai alakulatnál mozgolódás támadt. A katonák hangosan követelték az italaikat. Nils pedig minden további szó nélkül fogta magát, és a leghangosabb asztalhoz robogott.

– Hol volt a férfi apja a műanyagmentes zónában? – kérdezte Emily, és ez a kérdés megmentett Katharina azonnali rendreutasításától.

– Apa csak viccelt, édesem – magyarázta Katharina Emilynek. Olyan pillantással, amelyből egyértelműen kiderült, hogy egyáltalán nem tartja viccesnek a dolgot. Megegyeztünk azonban, hogy soha nem vitatkozunk nyíltan Emily előtt.

– Apa, éhes vagyok – mondta Emily, véget vetve Katharina dühös tekintete előtti meghunyászkodásomnak. Na, ez volt az a pont, amikor a további várakozás már nem jelentett számomra opciót. Engem és a gyermekkori gasztronómiai emlékeimet felőlem sárba tiporhatják. De a lányom teljesen jogos, étel és ital iránti gyermeki szükségleteit már nem.

Nils már épp azon volt, hogy újra feltűnésmentesen elslattyogjon az asztalunk mellett a többi várakozó vendég irányába, amikor akcióba lendültem. Megragadtam a csillámos pólója szegélyénél fogva, és visszarángattam az asztalunkhoz. Magam sem igazán értettem, miért csinálom ezt. Utáltam ugyanis minden fizikai összetűzést. Katharina is elborzadva bámult rám.

– Állj! Most mi jövünk.

– Én… csak… meg akarom – dadogta a pincér.

– Nem akarom, hanem szeretném. És én rendelni szeretnék. Most! – mondtam immár higgadt, de igencsak határozott hangon.

Amikor Nils felfogta, hogy a pólóján a szorításom csak abban az esetben enged, ha itt és most gyorsan előveszi a gasztrokészülékét, végre valahára szabaddá vált az út a rendelésünk számára: két császármorzsa, egy üveg jéghideg Almdudler és egy Landjäger elvitelre.

– Ez elfogadhatatlan és nagyon bunkó dolog volt – mondta Katharina megrovón, miután Nils szó nélkül eltűnt az asztalunk mellől.

– Miért, neked eszedbe jutott valamilyen kíméletesebb megoldás? – kérdeztem vissza.

– Nem, de az elmúlt hetekben olyan kiegyensúlyozott voltál. És itt a hegyekben is lehet tudatosan túrázni.

– Igen, és tudatosan rendelni. De ehhez figyelmes pincérre lenne szükség. Nem egy ilyen tökkelütöttre.

– Kérlek, ne rontsd el ezt a szép napot a rossz hangulatoddal. Biztos vagyok benne, hogy mindjárt itt lesz az ételünk.

Nem a probléma teszi tönkre a szép napot, hanem az, aki a problémára rámutat. Ez volt Katharina életfelfogása.

Megjött az ételünk. Csakhogy nem mindjárt, és nem hozzánk. Az első két császármorzsát egy olyan asztalhoz vitték ki, ahol jóval utánunk rendeltek. Az én jéghideg Almdudlerem az egyik hivatásos katonáé lett, aki két másik, korábban rendelt sör mellé állította az üveget, s nyilvánvaló volt, hogy Nilsnek halványlila gőze sincs, melyik szám melyik asztalhoz tartozik. Katharinával arra használtuk az időt, hogy a meleg napon jeges hallgatással frissítsük fel magunkat. Húsz perc után végre megkaptuk a császármorzsánkat. És egy üveg langyos Almdudlert. Az én Landjägerem azonban még akkor sem volt képes elhagyni a konyhát, amikor a tányérjaink már rég üresen álltak. Emily is elment már az asztalunktól, és boldogságtól elragadtatottan játszott a fogadó terasza előtti itatóvályúnál a jéghideg, kristálytiszta vízzel, amelyből már egy órája, ingyen és bérmentve ihattam volna.

És én mit csináltam? Forrtam a dühtől. Katharina észrevehette az arcomon. Próbált békülékeny hangot megütni:

– A császármorzsa nagyon finom volt! – mondta elégedetten és megnyugtatóan.

Nem válaszoltam semmit.

– Mi a baj? – kérdezte ismét szemrehányóan.

– Az az idióta elfelejtette a Landjägeremet – jelentettem ki.

– Akkor szólj neki, és ne rajtam vezesd le a dühödet.

– Egyáltalán nem erről van szó – közel voltam hozzá, hogy üvöltsek –, egész évben másoknak dolgozom. Aztán elmegyek nyaralni, és ilyen idiótákhoz kell alkalmazkodnom, akiknek gőzük sincs, mit csinálnak.

– Akkor sem kell így viselkedni… egy kolbász miatt.

– Itt nem a kolbászról van szó! Arról van szó, hogy… – De őszintén szólva magam sem tudtam, hogy a meg nem érkezett kolbász vajon miért dühített fel ilyen felfoghatatlanul, vagy hogy miről is volt szó valójában. Azonban mélyen legbelül tisztán éreztem, hogy végtelenül igazságtalanul bántak velem. Mert akkor az a tányér gőzölgő császármorzsa, az üveg jéghideg Almdudler és a gyönyörűen fénylő Landjäger – három teljesen magától értetődő apróságnak látszott. Csak ennyit akartam. De semmit sem kaptam meg belőle. És egy vékony hangocska bennem erre teljes erővel, szinte fülsiketítően magas hangon kiáltozni kezdett az engem ért égbekiáltó igazságtalanság ellen. Katharina csak a meg nem érkezett kolbászt látta. Nálam azonban a pincér nemtörődömségével aggodalmaim amúgy is teli hordójának túlcsordulását eredményezte.

– Ez most az egyszer rólam szól! Történhet valami legalább egyszer ezen a nyaraláson úgy, ahogy én szeretném?

– Á, hisz mindig minden rólad szól! Tudod te egyáltalán, milyen önző, egoista alak vagy?

– Amíg önző módon mindent fizetek, addig úgy tűnik, ez nem nagyon érdekel. – Nils négy asztallal arrébb állt, és már megint semmi jelét nem mutatta annak, hogy észrevette volna, hogy fizetni akarok. Már álltam is fel, hogy odamenjek hozzá. De Katharina visszatartott.

– Hagyjad. Azzal nem segítesz senkin, ha…

Most komolyan visszatart a feleségem, mint egy gyereket? Na, azt már nem. Felálltam. Odamentem Nilshez. Odaálltam mellé.

– Fizetek.

– Rögtön…

– Most. Ott elöl.

Visszabattyogtam az asztalunkhoz. A többi asztalnál ülő vendég megértően nézett felém. Utólag visszagondolva azonban úgy gondolom, az együttérzésük Katharinának szólt. Nem nekem.

– Fizetek én – határozta el Katharina. – Te nyújtóztasd ki magad egy kicsit, és nyugodj meg végre.

Legalább a pénztárcámat próbáltam odaadni Katharinának, de ő elhárította. A hülye spiné.

– Én is mindig hordok magamnál készpénzt. Mióta a férjem a saját életét éli.

Értem. Szóval már anyagilag is totál felesleges vagyok. Neked meg köszi, Nils, hogy épp a nyaralásunkon sikerült visszalöknöd minket a házassági problémáink vékony jegére.

– Micsoda trágyadomb ez itt – mondtam.

Gondolatban még hozzátettem, hogy hová dugják fel a Landjägerüket.

– Köszönöm, hogy így mellém állsz! – csörtettem el dühösen, magam mögött hagyva ugyancsak dühös feleségemet. Hallottam a hangját, ahogy még utánam morogja:

– Gőzöm sincs, minek csinálod ezt az egész jelentudatosság dolgot!

Igen, minek is? Valóban nem ismertem magamra. Soha nem voltam indulatos, kiszámíthatatlan ember. Épp ellenkezőleg. Mindig magamban tartottam az indulataimat. Egészen addig, míg fel nem fedeztem a jelentudatosságot, melynek köszönhetően az elmúlt hónapokban csodálatosan éreztem magam. És most egy pár meg nem érkezett kolbász ennyire kiborít? De talán pont ez az. Talán csak belefáradtam abba, hogy hónapokig vasfegyelemmel dolgoztam magamon, amikor bármelyik arra járó pincér figyelmetlenül semmibe veheti az igényeimet. A feleségem pedig úgy bánhat velem, mint egy gyerekkel. Iszonyú dühös voltam. De Katharinának egy dologban igaza volt. Muszáj kijutnom ebből a zsákutcából, ahelyett, hogy újabb jelenetet rendeznék Nils miatt. Ezért indultam el. Hogy keressek egy helyet, ahol megnyugodhatok. Úgy döntöttem, sétálok egyet a ház körül.

Már félig megkerültem a fogadót, és egyszer csak a kötélfelvonó rakodórámpáján álltam. Teljesen egyedül. A rakodórámpa fentről, a vendégteraszról nem is volt látható. Itt álltam számos üres almdudleres láda között, melyek, úgy tűnt, csak arra vártak, hogy valaki levigye őket a völgybe. A rámpa úgy nézett ki, mint egy kocsma hátsó udvara. Valójában az is. A fogadó kellemes, hűvös árnyékot vetett a helyre. Csend volt, és friss levegő.

– Hogy belülről is lehűtsem magam, vállszélességű terpeszbe álltam, két karom lazán a testem mellé engedtem, a korlátnak támaszkodtam, lenéztem a völgybe, és éreztem a lélegzetemet – a történetnek ezt a részét még Breitner úrnak is büszkén el tudtam mondani. – Ahogy öntől tanultam, szinte egy pillanat alatt megnyugodtam. Már feleolyan szörnyűnek sem éreztem a helyzetet. Ott és akkor rendben voltam. Már nem éreztem, hogy szomjas lennék. A lányom élvezi a kirándulást, gondoltam. Nyaralni jöttem, és egy kellemes utazás vár ránk a felvonóval vissza a völgyállomásig.

– Ideges volt. A legtöbb emberrel ez gyakran megtörténik. De megnyugodott. Ez azonban csak kevés emberrel történik meg. Mi itt a probléma? – kérdezte Breitner úr.

– A probléma abban állt, hogy ismét meghallottam a hangot, amely korábban felháborodását fejezte ki a minket ért igazságtalanság miatt, száznyolcvanra emelve a vérnyomásomat. –  Majd így folytattam a beszámolót: – És ugyanaz a gyermeki hang, amely nemrég teljes erővel, és szinte fülsiketítően magas hangon kiáltott fel bennem, most, miután megnyugodtam, igencsak felháborodottan közölte velem, hogy ugye nem gondolom komolyan, hogy ezt az egészet annyiban hagyom. Nils a legszebb napomat tette tönkre a hegyi fogadóban. Az a minimum, hogy az övét is elrontsam. És nem számított, honnan jön ez a belső hang, úgy éreztem, hogy igaza van. Egy kis bosszú jót tenne nekem.

Miközben tekintetem a hátsó kis udvart pásztázta, támadt egy ötletem. A kötélpálya végén kis kapu állt, melyet két retesz zárt le. A sörösládák ott sorakoztak a kapu mellett. Mi lenne, ha valaki a kapu elé tolná a sörösládákat, kissé megdöntené őket, és kinyitná a reteszeket? Aztán a következő üres láda, amelyet valami agyalágyult pincér a ládatorony tetejére pakolna, jól leborítaná az egészet. A ládák a kapunak ütköznének. A kapu kinyílna, és az a néhány tucat üres palack mind a völgybe zuhanna, a ládákkal együtt. Már a tudat, hogy Nils minden valószínűség szerint jó nagy slamasztikába kerül emiatt, kellő elégtételt nyújtott számomra.

Ezért fogtam, és egy méterrel odébb, a kötélpálya kapuja elé húztam a három egymásra rakott, üres üvegekkel teli ládát. A kis tornyot a kapu felé döntöttem, és egy lapos kővel kiékeltem a legalsó láda alját. A torony a völgy felé dőlt, de csak annyira, hogy ne boruljon fel. Csak a következő láda dönthette fel. Kinyitottam a kapu reteszeit. Már hallottam magamban az elégedett kis kacajt. Kis csínytevésem biztos sikerének tudatában, a gyermeki várakozás izgalmával telve sétáltam vissza a teraszra.

Katharina épp fizetett. És úgy tűnt, ő is megnyugodott. A megbékélés jeleként szótlanul a vállára tettem a kezem. Eltolta magától. Szenvedő pillantással, mely azt üzente: „Adj időt, hogy feldolgozzam ezt, most nagyon nagyot csalódtam benned.” Ezt a szemrehányó hallgatást még megalázóbbnak találtam, mint a nyílt szemrehányást. Már sokkal kevésbé szemrehányó sóhajok miatt le szoktam tenni a telefont anyám éves kötelező születésnapi hívásaikor.

Vállamra vettem a hátizsákom, és Emily után mentem, aki már előreszaladt a felvonó irányába. Katharina némán baktatott mögöttünk húszméteres távolságban.

Még láttuk felszállni a hegyimentő helikoptert, amikor harminc perccel később lementünk a felvonóval a völgyállomáshoz.

4. ÖNVÁD

„Az önmagunknak tett szemrehányásoknak semmi értelmük. Úgysem oldják meg a problémát. Csupán átemelik a valóságból a gondolatainkba. Ahol akkora méretűvé nő, amekkorát a valóságban soha nem érne el.”

JOSCHKA BREITNER: LASSÍTANI A GYORSÍTÓSÁVBAN – JELENTUDATOSSÁG VEZETŐKNEK

A HELIKOPTER azonban nem az alpesi fogadó előtti réten szállt le, hanem folyamatosan a kötélpálya állomása fölött lebegett. Jól láthatóan egy mentőkosár és egy hegyimentő lógott róla kötélen. Volt egy olyan nyugtalanító érzésem, hogy ennek köze lehet néhány ingatag sörösládához és egy nem megfelelően bereteszelt kapuhoz. Amikor megérkeztünk a völgybe, a jegypénztárnál pusztán a turistákra jellemző érdeklődéssel a hangomban megkérdeztem, miféle mentőakció zajlik odafent. A férfi, mint ahogy a felvonópálya összes alkalmazottja, azokhoz az önkéntes hegyimentőkhöz tartozott, akik rádión keresztül mindig első kézből értesültek az eseményekről.

– Elég csúnya dolog. Egy pincér leesett a teraszról.

Ó, a francba. A tréfa nyilvánvalóan túllőtt a célon. Kirázott a hideg.

– Ööö… súlyos?

– Fogalmam sincs. De úgy tűnik, hogy nem tud egyedül felmászni. A kollégák már úton vannak hozzá.

Szóval legalább egy törött láb. A fenébe. Ezt azért nem akartam. Egy kis bosszúság épp elég lett volna. De ez már sok, kezdtem végtelenül sajnálni. Ám mivel nem akartam sem a feleségem, sem a magam szemében gyereknek látszani, nem tehettem mást, mint hogy felnőtt módon nézzek szembe a tényekkel: jó nagy szart csináltam. Az én önmagamnak tett szemrehányásaimtól azonban Nils nem fogja magát jobban érezni. Az önsajnálatom meg aztán végképp nem segít rajta.