Michel Houellebecq

H. P. Lovecraft:
Szemben a világgal,
szemben az élettel

– részlet –

Fordította
TÓTFALUSI ÁGNES

Stephen King előszavát angolból fordította
GALAMB ZOLTÁN

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Michel Houellebecq:
H. P. LOVECRAFT Contre le monde, contre la vie
Éditions du Rocher, 2005

Copyright © 2005 by Stephen King. Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.
© Éditions du Rocher, 1991, 1999, 2005
Hungarian translation © Tótfalusi Ágnes, 2024

Előszó

Stephen King
Lovecraft párnája

Michel Houellebecq hosszúra sikerült tanulmánya, a H. P. Lovecraft: Szemben a világgal, szemben az élettel a kritikai éleslátás, a vehemens pártoskodás és a rokonszenvező biográfia rendkívüli elegye – egyfajta tudósi szerelmes levél, talán egyenesen a világ első valóban szellemi szerelmi vallomása. A kérdés csupán az, hogy az alanya rászolgál-e a kreativitás ennyire gazdag és váratlan kitörésére egy ilyen, általában pocsolyavíz langyosságú, jegyzetekkel teletűzdelt műfajban. Valóban megérdemli-e ez a rég halott, ponyvamagazinokban publikáló Johnson a maga Boswelljét?

Houellebecq amellett érvel, hogy H. P. Lovecraft igen, hogy ő még a huszonegyedik században is nagyon is jelentősnek számít.

Történetesen úgy gondolom, hogy teljes mértékben igaza van.

Ijesztette már meg önmagát?

Ezt a kérdést nyilván egynél több alkalommal feltették már minden olyan írónak, akinek a műveiben felbukkan a fantasztikum, a természetfeletti és a hátborzongató. Biztosra veszem, hogy H. P. Lovecraft ugyancsak szembesült ezzel a kérdéssel, és hogy a tőle megszokott komolysággal és udvariassággal válaszolta meg, akárhányszor szegezték is neki. Biztosan soha nem felelt volna úgy, ahogy az egyik író tette a horrorírók világtalálkozóján, amelyen néhány éve vettem részt, vagyis egy másik kérdéssel:

Vajon pisiltem-e már?

Ugyan vulgáris, de máskülönben nem rossz reakció. Hiszen bármely szerző, aki nemcsak alkalmilag dolgozott az irodalomnak ezen a területén, ijesztette már meg önmagát. Akik szénbányákban élték le az életüket, köhögnek. A gitárosok ujjainak vége kérges. Az irodisták gyakran látványosan görnyedt háttal járnak, mire középkorúvá válnak. Ez mind szakmai ártalomnak számít. Horrorírók esetében az az alkalmanként előforduló rémület, amikor a képzeletük túlzottan jól teljesít, ugyanebbe a kategóriába tartozik. Az ilyesmi a területtel jár együtt, és a legtöbbünk, akik ezen a területen dolgozunk, a futó frissont nem tekintjük többnek, mint a szénbányász a köhögést vagy a gitáros az ujjai végén kialakult bőrkeményedést. Felmerül azonban még egy ehhez kapcsolódó kérdés. Érdeklődjünk csak írók bármely olyan csoportjánál, akik a horrorra és a természetfelettire specializálódtak, volt-e már olyan ötletük, amelyet túlságosan rémisztőnek tartottak ahhoz, hogy papírra vessék, és tüstént felragyog a tekintetük. Akkor már nem egyszerűen szakmai ártalmakról beszélünk, ami unalmas, hanem a munka csínjáról-bínjáról, ami sosem az.

Nekem legalább egy ilyen ötletem volt már. Akkor jutott eszembe, amikor az első fantasy-világtalálkozómon jártam, a ködbe és múltba vesző 1979-es esztendőben. Ezt a világtalálkozót történetesen épp Providence-ben, HPL szülővárosában tartották. Miközben szombat délután céltalanul bóklásztam a városban (és természetesen azon tűnődtem, vajon Lovecraft egykor ugyanezeken az utcákon sétálgatott-e), elhaladtam egy zálogház mellett. A kirakat a megszokott holmik csillogó választékával volt tele: elektromos gitárokkal, rádiós órákkal, borotvakésekkel, szaxofonokkal, gyűrűkkel, medálokkal, és persze temérdek fegyverrel.

Miközben a mutatós csecsebecséket nézegettem, megszólalt Mr. Ötletember a tudatalattim peremén lévő kényelmes foteljéből, ahogy időnként szokott, és olyan okból, amit úgy tűnik, egyetlen író sem ért teljesen.‍¹ Mr. Ötletember azt kérdezte: „Mi lenne, ha lenne egy párna abban a kirakatban? Csak egy közönséges régi párna, egy kissé már elszíneződött vászonhuzatban? És tegyük fel, hogy valaki, akit kíváncsivá tett, vajon miért került ki ilyesmi a kirakatba – mondjuk, talán egy olyan író, mint te –, bemenne az üzletbe, és megérdeklődné, a zacis pedig azt válaszolná, hogy H. P. Lovecraft párnája volt, az, amelyikre estéről estére lehajtotta le a fejét, amelyiken megálmodta fantasztikus álmait,‍² és talán ugyanaz, amelyiken a másvilágra távozott.”

Kedves olvasó, nem emlékszem rá – még most, negyedszázad elteltével sem –, hogy valaha támadt volna még egy olyan ötletem, amitől ennyire kirázott a hideg. Lovecraft párnája! Az, amelyiken az a hosszúkás fej nyugodott, amikor HPL hátrahagyta a tudatát! És természetesen Lovecraft párnája lenne a történet címe. Visszasiettem a szállodába, elhatároztam, hogy kihagyok minden mást, amit terveztem, a két kerekasztal-beszélgetést és a vacsorát, hogy megírjam ezt. Mire megérkeztem, rengeteg dolog letisztult a fejemben azzal a párnával kapcsolatban. Láttam a szövet enyhén megsárgult huzatát; láttam egy kísérteties, barnás gyűrűt, amelyet talán egy parányi nyálcsepp hagyhatott, ahogy kicsordult a keskeny, alvó száj sarkából; láttam egy sötétebb barna pöttyöt, amely egyértelműen az egyik orrlyukból kifolyt vér volt.

És hallottam a bent rekedt álmok halk nyöszörgését. Igen. H. P. Lovecraft rémálmainak neszezését.

Ha azon nyomban belekezdtem volna a történetbe, ahogy terveztem, szinte biztosra veszem, hogy elkészült volna, de ahogy a tizenegyedik emeleti folyosón ballagtam a szobám felé, valami tréfás lélek előpattant az egyik szomszédos szobából, és egy sört nyomott a kezembe, aztán behúzott az írók vidám, mindenféle témákról társalgó csoportjába. Ezután jött a kerekasztal-beszélgetés (mégis), aztán a vacsora (nyilván), amit még több ivászat (természetesen) és kötetlen társalgás (naná) követett. Nem kevés szó esett HPL-ről, és örömmel kapcsolódtam be a beszélgetésbe, de azt a történetet végül nem írtam meg.

Aznap este az ágyban fekve megint eszembe jutott, és ami a délutáni fényben csodálatosnak tűnt, egészen borzalmassá vált a sötétben. Mert az ő történeteire gondoltam, tudják – azokra, amelyek egykor abban a hosszúkás fejben fészkeltek, a borzalmakra, amelyeket csak egy egészen vékonyka csontburok választott el a párnától. A legjobbak – amelyeket Michel Houellebecq „nagy szövegeknek” nevez – páratlanul borzalmasak az egész amerikai irodalom egészét nézve, és erejükből mit sem veszítve maradtak fenn. A stílust tekintve Lovecraft egyetlen huszadik század közepi riválisának ironikus módon az a David Goodis nevű noirszerző tekinthető, akinek nyelvezete teljességgel eltért Lovecraftétól, ugyanakkor hozzá hasonlóan képtelen volt leállni, kimondani, hogy most már elég, ehelyett neurotikus kényszert érzett, hogy egyre mélyebbre fúrjon a valóság oszlopába. Azonban Goodis a feledés homályába merült. Lovecraft nem. És miért nem? Úgy gondolom, azért, mert Goodisszal ellentétben HPL megszállottságának éles hangját egyfajta lomha költészet és a fantáziadús látomások nem e világi spektruma ellensúlyozta. Rémült sikolyai mögött tisztánlátás rejlik.

És én – merengtem magamban, ahogy álmatlanul hevertem a saját párnámon – valóban megpróbálkozom egy történetbe szőni mindezt? Az ötlet nevetségesnek tűnt. Ha megpróbálom, és nem sikerül, lehangoló érzés lett volna. Míg az, hogy sikerrel járjak, oly rengeteg lelki energiát igényelne – a puszta bátorságot nem is említve –, amely messze több lett volna, mint amit bármely novella (kivéve talán Gogol… vagy Lovecraft valamelyik írása) megérdemelne. Az az elképzelés pedig, hogy egy regény, akár csak egy rövidebb regény hosszáig fenntartsam ezt a szörnyű önhittséget, túlságosan félelmetesnek hatott, hogy komolyan fontolóra vegyem. Úgy éreztem magam, mint aki vízbe készül ugrani Acapulco szirtjeiről, és akinek valószínűleg semmi gondja nem lett volna, ha csak fogja és leveti magát, miután gyorsan lepillantott, hogy megnézze, a sziklák jó oldalán van-e. Ehelyett túlságosan sokáig tétováztam, az ugráson és a következményein tűnődve. Így meg voltam lőve.

A Lovecraft párnája nem készült el azon a hétvégén Providence-ben, és azóta sem. Ha esetleg megpróbálkozna vele, kedves olvasó, örömmel önre hagyományozom… nem beszélve azokról a rossz álmokról, amelyek egészen biztosan követni fognak bármiféle komoly erőfeszítést, hogy a témához méltó írás szülessen ebből. Ami engem illet, már nem akarok belebújni Lovecraft párnájába, hogy felderítsem, miféle álmok maradtak még benne, és ezzel szerintem Michel Houellebecq is rokonszenvezne.

A tudományostól igencsak távoli rajongásában Houellebecq olyan kijelentéseket tesz, amelyek megosztók és polémiákhoz vezetnek. Magam is vitatom némelyiket. Az élet valóban fájdalmas és elkeserítő? Az előbbi talán igaz, de csak időnként; az utóbbi talán igaz, de csak bizonyos emberekre. Valóban értelmetlen új realista regényeket írni? Az elmúlt tizennégy év nagyjából húszezernyi oldala arra utal, hogy legalább Tom Wolfe másképp gondolja ezt. Az emberiség valóban csak enyhe érdeklődést keltene bennünk? Jaj, kedves Houellebecqem! Mindennap legalább hatvan emberrel találkozom, és negyvenet közülük szívesen hazakísérnék, hogy megtudjam, mit csinálnak otthon.

Akad még jó néhány megállapítás, amelyek közül talán a legmegosztóbb azzal kapcsolatos, hogy Lovecraftot állítólag mennyire nem foglalkoztatta a szex, és hogy elvetette Freudot,‍³ ám ezeken a hosszas megvitatást mellőzve túl kell lépnünk – ha ez az előszó túl hosszúra nyúlna, rondán rátelepedne az azt követő könyvre! Ráadásul Houellebecq állítása, miszerint Lovecraft a huszadik század egyik legfontosabb amerikai írója volt, ugyan nem vitán felüli, mégis egyre nehezebben cáfolható, ahogy telnek az évtizedek, és a könyveit továbbra is kiadják, a műveit pedig egyre szélesebb körben tanítják irodalmi kurzusokon Amerikában és a világ más részein. És Lovecraft irodalomra gyakorolt hatása talán csak másodlagos ahhoz a tényhez képest – amelyet Michel Houellebecq tanulmányának szenvedélyessége is igazol –, hogy HPL nem csak népszerű marad az olvasók egymást követő generációinak körében, hanem zsigeri jelentőségű az adott nemzedék fantasy- és weird történeteit alkotó írói mag számára… és ekképp a generáció legmélyebb félelmeinek felvázolásában. Az irodalom esetében nem különösebben vagyok a szociológiai elemzés híve, mégis úgy gondolom, hogy egy nemzedék weird irodalma, amely mindig is a fősodorbeli irodalom első unokatestvére (néha pedig egyenesen az ikertestvére) volt, értékes információkkal szolgál arról a társadalomról, amelyben megfogan. Ha megmutatják nekünk, mi rémített meg egy generációt (ha úgy tetszik, mi bújt meg az ország párnájában), ez tízből kilencszer tökéletesen rávilágít számos más – jogi, erkölcsi, gazdasági, sőt katonai – döntés hátterére is, amelyeket ugyanabban az időszakban hoztak, mint amiben ezeket az irodalmi alkotásokat kiadták.

De tegyünk félre mindenféle pszichológiai és szociológiai ügyet. Az egész többnyire üres fecsegés, látszatmunka az irodalom házába férkőzött kémeknek, azoknak a piti tudósoknak (a számuk évről évre nő), akik minden utolsó szalmaszálat megragadnak, hogy ne kelljen a történetről, a nyelvezetről és a képzeletről – a prózairodalom édes DNS-éről – beszélniük, mert ezektől kényelmetlenül érzik magukat, mivel ezek egy ötvenperces óra túlságosan is reális eshetőségét vetítik előre, ahol jóformán jegyzetek nélkül kell előadniuk, és így a valódi borzalmak fenyegetik őket: a síri csend és a diákok rájuk meredő tekintete.

Bármilyen tisztáznivalóm akad is Michel Houellebecq némelyik következtetését és megállapítását illetően, egy pillanatig sem vitattam a központi tézisét, hogy Lovecraft munkái szemben állnak a világgal és az élettel. Mind a weird irodalom olvasójaként, mind íróként, aki maga is jócskán hozzátett ahhoz, rögtön megértettem, hogy Houellebecq olyasvalamit írt meg, amit már régóta éreztem, de sosem tudtam megfogalmazni – hogy a weird irodalom, a horror és a természetfeletti irodalma határozott NEMET mond a világra mint olyanra és a valóságra, amilyennek a világ szerint annak lennie kell. És (bár Houellebecq nem mondja ki, a Lovecraft iránti rajongása önmagában jelzi, sőt ékes bizonyítéka annak, hogy) minél nagyobb a képzelőerő és minél erősebb a kapcsolat az író és olvasó között, annál hangsúlyosabb és meggyőzőbb ez a NEM.

Houellebecq alcímekben részletezi ennek a hajthatatlan álláspontnak a hirdetéséhez szükséges technikákat, és talán nem sérül az alapvető célja attól, ha itt összegyűjtjük ezeket:

Úgy rohamozd meg a történetet, mint egy ragyogó öngyilkosságot, mondj állhatatosan nemet az életre, és egyszer csak felbukkan előtted egy fenséges katedrális, és az érzékeid, a kimondhatatlan téboly vivőanyagai, felrajzolják a totális téboly körvonalait, ami belevész az idő megnevezhetetlen architektúrájába.

A weird irodalom leendő művelője számára mindez nélkülözhetetlenül fontos tanács.‍⁴ Annak az olvasónak, aki először veszi kézbe Lovecraftot, ez – és Houellebecq tanulmánya, amelybe ezt beágyazta – hasznos mérce lehet, valami, aminek révén megérthető, hogyan járt el Lovecraft. Az, hogy Lovecraftnak ez miként sikerült, olyan titok, amelyet egyetlen könyv, tanulmány, egyetemi szeminárium sem fog megfejteni. Ez megmarad az egyes olvasók és az általuk felfedezett Lovecraft között, aki minden olvasó képzeletét kitárja azokkal a hosszú, vontatott passzusokkal, amelyek mintha ordítanának… hogy aztán suttogó hangokká csendesüljenek éjjelente, amikor nem jön ránk az álom, és a hold hidegen kémlel be az ablakon.

Azzá a hanggá, amely a párna belsejében suttog.

Minden nemzedék ifjú olvasóinak egy része buzdítás és iránymutatás nélkül talál rá Lovecraftra, ahogyan minden nemzedék egy része rátalál Agatha Christie-re… vagy Stoker Drakulájára… és ahogy, gyanúm szerint, még évtizedek vagy akár századok múlva is felfedezi majd magának a Harry Potter-könyveket. Ami Lovecraftot megkülönbözteti tőlük, és ami miatt ő kiérdemli ezt a tüzes, vehemensen pártoskodó tanulmányt, nem annyira az irodalmi értéke – ó, mennyire megfoghatatlan is ez a kifejezés –, mint kőkemény maradandósága. Ellentétben Christie-vel, Stokerrel vagy manapság Rowlinggal, Lovecraft műveit sosem kapkodták el.‍⁵ Ismeretlenségben (kézzel) írt, amiért éhbért fizettek neki, és méltóságteljes szegénységben hunyt el. Mégis, mutat rá Houellebecq, „[Amikor] Lovecraft meghalt, megszületett az életműve.” Azóta ezt az életművet, amelynek középpontjában Houellebecq találó kifejezésével mindig a „nagy szövegek” állnak, megszakítás nélkül újra- meg újranyomják, és a könyvek már több millió dollárnyi bevételt hoztak.‍⁶

De Lovecraft munkásságának pénzügyi öröksége kevéssé érdekli Houellebecqet, és minket sem kell, hogy érdekeljen. A kreatív örökség viszont nagyon is érdekes számunkra. Houellebecq két írót említ, akikre Lovecraft hatással volt: Frank Belknap Longot és Robert Blochot. Rajtuk kívül még több tucat hasonló akad, a texasi csodagyerekkel, Robert E. Howarddal kezdve, akinek Conanról, a barbárról szóló történetei sok esetben alig leplezett lovecrafti összeollózások, és egy egész műfajnak adtak életet, s talán Joyce Carol Oatesszal zárva, aki nagyra méltatta Lovecraftot, és legalábbis a gótikusabb műveire tett hatását elismerte. Howard és Oates között (és számomra igencsak nehéz elképzelni ennél mélyebb irodalmi szakadékot) írók egész panteonját találni, akiket megérintett Lovecraft és az ő álomvilága, némely esetben közvetlenül, máskor másodkézből (én például, amikor tízéves koromban felfedeztem magamnak Robert Blochot, akaratlanul is felfedeztem Lovecraftot), néha erőteljesen, néha épp csak a képzelet kiterjesztett szárnyaival leheletfinoman súrolva. Az ilyen írók közé tartozik Clark Ashton Smith, William Hope Hodgson, Fritz Leiber, Harlan Ellison, Jonathan Kellerman, Peter Straub, Charles Willeford, Poppy Z. Brite, James Crumley, John D. MacDonald, Michael Chabon, Ramsey Campbell, Kingsley Amis, Neil Gaiman, Flannery O’Connor és Tennessee Williams. De ne feledjük, hogy ez csak a lista eleje.

És még csak nem is feltétlenül ők az igazán fontosak. A legtöbb fejlődő olvasó életében tizenhárom és tizenhét éves kor között elérkezik egy veszélyes „holttér”. Ez az az időszak, amikor a legtöbb fiatal már leteszi a gyerekkori könyveket, de még nem veszi kézbe a felnőttkoriakat. Mint tudjuk, sok gyereknek nem sikerül áthidalnia ezt a szakadékot; ha ellátogatnánk hozzájuk, miután felnőtté váltak, nagy valószínűséggel a Reader’s Digestet, a National Enquirert vagy valamilyen vécén olvasható vicclapot találnánk náluk, mást nem sokat. Ebben az időszakban némelyik gyerek Agatha Christie, Dean Koontz, esetleg Stoker Drakulája kedvéért teszi le Nancy Drew és R. L. Stine könyveit. Ők azok, akik az épp menő bestsellerekkel töltik majd meg a könyves szekrényüket, és folyamatosan friss tőkével növelik Danielle Steel nyugdíjportfólióját.

Létezik viszont egy harmadik csoport – és mindig harmadik csoport –, akik nem elégednek meg az ennyire sótlan koszttal; akik úgy érzik, szükségük van valami… veszélyesebbre. Igen. Még akkor is, ha késő éjszaka a párnából szól hozzájuk, amikor az ablakon bekandikáló hold inkább koponyának látszik, mintsem egy szerelmes popdalból vett romantikus képnek. Igen, még akkor is. És úgy vélem, hogy ez a harmadik csoport tartotta életben Lovecraftot jóval a halála után is, és – minő irónia – méghozzá az ő kikezdhetetlen életellenes kiállása ellenére.

Minden irodalom, de különösképp a weird és a fantasztikus irodalom olyan barlang, ahová mind az olvasó, mind az író az élet elől bújik el. (És pontosan ez az oka, hogy sok szülő és tanár, aki észreveszi egy tinédzser kezében Lovecraft, Bloch vagy Clark Ashton Smith novelláskötetét, hajlamos felhördülni: „Miért olvasod ezt az értéktelen szemetet?”) Pedig az ilyen barlangokban – az ilyen menedékhelyeken – nyalogatjuk a sebeinket, és készülünk fel a következő csatára a való életben. Sosem szűnik meg az igény az efféle helyekre, ahogy azt az eszképista irodalom bármely olvasója megerősítheti, ám különösen értékesek a potenciálisan komoly olvasó – és író – számára, aki éppen azokon a sebezhető éveken megy át, amikor a gyermeki képzelet a felnőtt kifinomultabb és szervezettebb képzeletévé alakul át. Röviden, amikor a kreatív képzelet éppen vedlik.‍⁷

Értsenek jól. Most a témában igencsak jártas Houellebecq gondjaira kell bíznom önöket, de mielőtt távoznék, muszáj megérteniük. Nem azt akarom mondani, hogy Lovecraft (de említhetném Leibert vagy Ashton Smitht vagy akár saját magamat) éretlen író lenne, akit leginkább azok az éretlen elmék fogadnak be, akik aztán a sarokba is hajítják, amint a kamaszkor viharai elülnek. Ez a hiedelem éppoly téves, mint Poe korai, lekezelő kritikái. Rossz szolgálatot tettek neki, és még rosszabb szolgálatot tennének Lovecraftnak, akinek „nagy szövegei” továbbra is a képzelőerő vívmányainak mérföldkövei, és az ötvenéves olvasót éppoly gazdagon megjutalmazzák, mint az éles eszű tizenöt éves gyereket. Azt szeretném mondani (és talán nagy örömükre ez az utolsó, amit mondani akarok), hogy Lovecraft érett alkotásait még sosem igazolta ennyire káprázatosan senki, mint Michel Houellebecq. Aki mindent olvasott már Lovecrafttól, azt a Szemben a világgal, szemben az élettel talán ráveheti, hogy újra próbát tegyen vele, és más megvilágításban tekintsen rá; aki most először találkozik Providence Sötét Hercegével, ennél pezsdítőbb és izgalmasabb útravalót nem is kaphatna.

És – hogy Robert Blochot idézzem – szép álmokat!

Bangor, Maine
2004. december 10.

A szerző előszava

Amikor belekezdtem ebbe az esszébe (ha jól emlékszem, 1988 vége felé), ugyanabban a helyzetben voltam, mint sok tízezer Lovecraft-olvasó. Miután tizenhat éves koromban felfedeztem a történeteit, rögtön rávetettem magam a franciául elérhető műveire.‍⁸ Később, bár csökkenő érdeklődéssel, nekiláttam a Cthulhu-mítoszt folytató szerzők és azon írók (Dunsany, Robert Howard, Clark Ashton Smith) műveinek is, akikhez maga Lovecraft közel érezte magát. És olykor – sőt meglehetősen gyakran – visszatértem Lovecraft „nagy szövegeihez”; továbbra is különös vonzerőt gyakoroltak rám, bár nagyon elütöttek az irodalmi ízlésemtől; semmit sem tudtam az írójuk életéről.

Utólag visszatekintve úgy érzem, hogy afféle első regényként írtam ezt az esszét. Egyszereplős regényként – H. P. Lovecrafttal a főszerepben –, ahol nagy hangsúlyt helyeztem arra, hogy a felsorolt tények és idézetek pontosak legyenek; de azért mégiscsak regényként. Amikor felfedeztem Lovecraftot, első nagy meglepetésem abszolút materializmusa volt; ugyanis számos elemzőjével és csodálójával ellentétben ő mindig pusztán a képzelet műveként tekintett a mitológiájára, teogóniájára és „ősi fajaira”. Csodálkozásom másik nagy forrása Lovecraft megszállott rasszizmusa volt. Amikor hátborzongató teremtményeinek leírását olvastam, soha nem merült volna fel bennem, hogy Lovecraft valódi emberi lényeket vett mintájául. Az irodalomban megjelenő rasszizmus elemzésekor már fél évszázada mindenki Céline-re fókuszál; pedig Lovecraft esete érdekesebb és jellemzőbb is. Nála ugyanis az intellektuális fejtegetések, a hanyatlásról szóló elemzések abszolút másodlagos szerepet játszanak. Mint fantasyszerző (és azok között is az egyik legnagyobb), a rasszizmust nyers módon visszavezeti a lényegi, a legmélyebb forrásához: a félelemhez. Ebből a szemszögből nézve a saját élete tökéletes példának tekinthető. Vidéki gentleman, meg van győződve az angolszász faj felsőbbrendűségéről, és csak távolságtartó megvetést érez más fajok iránt. Ám a New York-i szegénynegyedekben töltött néhány hónap mindent megváltoztat. A negyedek különös lakói versenytárssá válnak, közelebb araszolnak hozzá, és olyan ellenség lesz belőlük, akik nyers erő tekintetében valószínűleg fölötte állnak. Ekkor, a mazochizmus és a rettegés egyre fokozódó delíriumában hangzanak el a mészárlásra való felhívásai.

És megvalósul a tökéletes áthelyezés. Általában kevés szerző akad – beleértve azokat is, akik a legmélyebben be vannak ágyazódva a fantasyirodalomba –, aki ennyire kevés engedményt tett volna a valóságnak. Gondolom, nem kell hosszan bizonygatnom, hogy én nem követtem Lovecraftot annyiban, hogy meggyűlöltem volna a realizmus minden formáját, és undorodva elvetettem volna minden olyan témát, amelynek köze van a szexhez vagy a pénzhez; de jó néhány évvel később mégis húztam némi hasznot Lovecraftnak abból a tulajdonságából, hogy – amint lelkesen megfogalmaztam – a tudományos kifejezések és elméletek szisztematikus használatával „szétrobbantotta a hagyományos elbeszélés kereteit”. De ez mindegy is: most még eredetibb írónak érzem, mint valaha. Akkoriban azt írtam, hogy Lovecraftban van valami nem igazán irodalmias. Azóta különös módon nyert igazolást ez az állítás. A dedikálások során időnként felbukkannak fiatal emberek, akik ezt a könyvet szeretnék dedikáltatni velem. Szerepjátékok vagy CD-ROM-ok révén ismerték meg Lovecraftot. Nem olvastak tőle semmit, és nem is áll szándékukban olvasni bármit is. Ám különös módon – a szövegen túl – mégiscsak szeretnének többet tudni a szerzőről és arról, hogyan építette fel írói világát.

Annak idején valószínűleg túlságosan lenyűgözött a látomásos erő, ahogyan Lovecraft egy egész világot képes megteremteni, ezért nem tudtam – ezt bánom egyedül – eléggé kifejezni a Lovecraft stílusa iránti elragadtatásomat. Ugyanis nemcsak a túlburjánzás és delírium jellemző a stílusára; időnként csodálatosan kifinomultak a szövegei, ritka szép, ragyogó mélység árad belőlük. Ez különösen illik a Suttogás a sötétben című elbeszélésére – erről az elbeszélésről nem ejtettem szót az esszében –, ahol ilyen bekezdésekre bukkanunk: „Különben volt valami furamód megnyugtató, kozmikus szépség ebben a hipnotikus erejű tájban, amelyben fantasztikus, ringatózó mozgással haladtunk. Az idő ott maradt a magunk mögött hagyott labirintusokban, s a csodálatos tündérvarázs virágzó hullámai letűnt évszázadok újjáéledt csáberejét idézték körülöttünk. A zord fenségű ligetek, a fénylő őszi virágoktól tarkálló, makulátlan gyep, az egymástól távol eső, kicsi, barna tanyaházak, melyek óriási fák között lapultak a talajhoz, dús fűvel és illatozó csipkebokrokkal benőtt hegyoldalakban… Még a napfény is földöntúli glóriát öltött magára, mintha valami különös sugárzás ragyogná be az egész vidéket. Még sohasem láttam ilyesmit: legfeljebb néha-néha kora itáliai mesterek képeinek a hátterében. Sodoma és Leonardo agyában születtek effajta messzi, tágas vidékek, de ők sem mutatták, csak a távolból, reneszánsz árkádok boltívei mögött. Mi ezzel szemben testi valónkban benne voltunk a képben, s igéző varázsában felfedezni véltem valami olyasmit, amit születésem óta ösztönösen ismerek, s ami után mindig hiába vágyakoztam.”‍⁹ Egy olyan pillanathoz érkeztünk, ahol a világ szélsőségesen kifinomult észleléséből bármikor átbillenhetünk a világ filozófiai észlelésébe; másképpen fogalmazva; ez már maga a költészet.

Michel Houellebecq, 1998

Jegyzetek

1 Egyik-másik alkalommal megjegyeztem már, hogy a „támadt egy ötletem” pillanata általában olyankor jön el, amikor egészen szokványos dolgok teljességgel új megvilágításba vagy egészen más beállításba kerülnek. Ez rendszerint elhallgattatja az embereket, mert elfogadhatónak tűnik. És valóban elfogadható, és valóban ez is része a „támadt egy ötletem” pillanatnak, de ennél jóval többről van szó. Viszont egyszerűen még ennyi év elteltével sem tudom elmagyarázni, hogy mi az a több. Annyit kijelenthetek, hogy néha olyan érzés, mintha golyót repítenének az agyamba.

2 Lovecraft álmairól, amelyek közül több is belekerült a történeteibe, lásd Houellebecqet.

3 Érvekkel alátámasztható, hogy az olyan „nagy szövegek”, mint a Rémület Dunwichben és Az őrület hegyei jóformán semmi másról nem szólnak, mint a szexről, és hogy amikor Chtulhu megjelenik Lovecraft egyik történetében, egy gigantikus, csápokkal felszerelt, gyilkos vaginát látunk magunk előtt a téren és időn túlról. Nem lekicsinyelni igyekszem HPL-t, csupán arra akarok rámutatni, hogy ha az Ősi Isteneket pszichoanalitikai szemszögből, különösen, ha az HPL korában létező pszichoanalízis szemszögéből vizsgáljuk, rögtön egy freudi háromporondos cirkuszban találjuk magunkat.

4 Noha könnyebb mondani, mint csinálni. Higgyék el annak, aki pontosan tudja ezt.

5 Kevés sor hatott meg annyira, mint az az egyszerű mondat, amellyel Houellebecq az HPL eredménytelen New York-i álláskereséséről szóló beszámolóját zárja: „És kezdi eladogatni a bútorait.” (113. o.)

6 Hogy hová került, hová kerül ma, és hová fog kerülni, miután Lovecraft művei közkinccsé válnak, önmagában érdekes kutatási téma lehet. A Sonia Greene-nel kötött rövid életű házasságából nem született utód, és HPL szerzői jogait hosszú éveken át az Arkham House birtokolta, az a cég, amelyet Donald Wandrei és August Derleth, két olyan író alapított, akikre Lovecraft komoly hatást gyakorolt. Derleth és a heves vérmérsékletű Wandrei aztán összevesztek, és haláláig Derleth vezette az Arkham House-t. Úgy tűnik, Lovecraft számos művének szerzői joga most April Derleth, August Derleth lányának kezében van. Egy dolog biztos: valahol valaki milliókat keresett e magányos, gyakorlatilag nincstelenül meghalt zseni műveinek a szerzői jogából.

7 Vagy, túlságosan gyakran, amikor – az isten verné meg ezt a társadalmat – éppen elsorvad, és valami olyasmivé válik, ami legfeljebb azt tudja elképzelni, hogy egy nap majd egy Dodge Hemit fog vezetni, vagy (és most talán túlzásba esek) beválogatják az American Idolba.

8 Akkoriban ez még nem volt túl könnyű. Azóta a helyzet teljesen megváltozott, köszönhetően annak, hogy Francis Lacassin szerkesztésében a Bouquins sorozatban (Robert Laffont) három kötetben megjelentek Lovecraft művei.

9 Kornya Zsolt fordítása.

Tartalom

ELŐSZÓ

Stephen King: Lovecraft párnája

A szerző előszava

Első rész
EGY MÁSIK VILÁGEGYETEM

Rituális irodalom

Második rész
HOGYAN VÁGJUNK BELE EGY SZÖVEGBE?

Úgy rohamozd meg a történetet, mint egy ragyogó öngyilkosságot

Mondj állhatatosan nemet az életre

És egyszer csak felbukkan előtted egy fenséges katedrális

És az érzékeid, a kimondhatatlan téboly vivőanyagai…

Felrajzolni a totális téboly körvonalait

Ami belevész az idő megnevezhetetlen architektúrájába

Harmadik rész
HOLOKAUSZT

Antiéletrajz

New York sokkja

Fajgyűlölet

Hogyan tanulhatjuk meg Howard Phillips Lovecrafttól élő áldozattá változtatni a szellemünket?

Szemben a világgal, szemben az élettel

RÖVID BIBLIOGRÁFIA
– a szimpátiám alapján rendezve

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Kontrollszerkesztő Orzóy Ágnes
Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Tomka Eszter
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 460 5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL