HOLDEN ROSE

A LAPÁTOS FICKÓ

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Borítóterv: Müller Péter

Szerkesztette: Györe Bori

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Kovács Attila, 2022

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-127-5 (epub)

ISBN 978-963-603-128-2 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

Nyomdai előkészítés: Nagy László

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Antinak,

aki most már egyre ritkábban látja

a lapátos fickót

1

Valami zaj miatt lehetett.

Sokszor nem tudom, miért riadok fel az éjszaka közepén. Legalábbis amíg a hang vagy a nesz meg nem ismétlődik. Csak abban vagyok biztos, hogy nem egy rossz álom a felelős az ébrenlétért. Azokra mindig emlékszem.

Azok nem ilyenek. Ha rám tör valami rémség álmomban, rögtön felülök, és fényt gyújtok. És persze nagy levegőt veszek, többször, egymás után, mert rémálomból ébredni olyan, mint víz alól a felszínre törni.

Ez az ébredés nem ilyen volt. Inkább valami zaj lehetett.

Néma csönd vett körül. Lassan ültem fel az ágyamban, és főleg halkan. Nehogy elkerülje valami a figyelmem. Valami, amit hallanom kellene. Aztán megláttam azt az árnyat az ágyam felett.

Mintha fölém hajolt volna egy sötét, éjszakai látogató, pedig csak a székemre hajított kapucnis pulcsi meg a függönyöm árnyjátéka volt az egész. Régóta őrizgetek egy zseblámpát az ágyamban, hogy világítani tudjak, ha megrémiszt valami, de ezúttal nem volt rá szükség. Gyorsan kiderült, hogy mindössze a fantáziám játszik velem.

Meg az sem titok, hogy akadt ennél sokkal rémületesebb is a lakásban.

Egy szusszanással túllendültem azon a kis szívdobogáson, amit a pulcsim okozott, és közben igyekeztem összeszedni a bátorságom, hogy kikeljek az ágyból.

Nagyon rossz tulajdonságom, hogy ha felébredek, akkor vécére kell mennem. És mindegy, hányszor ébredek fel egy éjjel, mindig ez a menet. Valószínűleg amiatt múlik az álom, mert nem tudom tovább tartogatni. Hogy a lényegre térjek végre: ébren voltam, felültem, már csak ki kellett dugnom a takaró alól a lábam, és nekiindulnom a nem túl hosszú útnak a fürdőszoba felé.

Nálunk a fürdőben van a vécé is. Jobb lenne, ha úgy lenne, mint Owenéknél, mert ő úgy tud fogat mosni, hogy közben nem kakil mögötte a húga, de ezen sem lehet minden este morogni. Legalábbis anyu szerint. Szerintem meg igen.

Éjszaka viszont ez nem számít. Ilyenkor teljesen egyedül van az ember.

Tudtam, ha összeszedem a bátorságom, és leteszem a lábam a padlóra, akkor mindössze kettő lépés a szobám ajtaja. Az ágy alatti sötéttől nem félek. Már nem. Az ajtómtól három lépés a konyha, közben felkapcsolódik egy mozgásérzékelős lámpa a falon. Apu szerint jobb így, hogy senkinek sem kell a sötétben kóricálnia, és ez majdnem igaz is. Hiszen az jó, hogy nem mész neki semminek a sötétben, de nem mindegy, mit világít meg a lámpa.

Újabb három hosszú lépés a fürdő és a bejárati ajtó. Ezek egymás mellett vannak. Derékszögben. Ott ismét felvillan egy kerek lámpa a fogas mellett. Az mutatja az utat befelé a vizesblokkba. Ha leszegem a fejem, és nem nézek fel, nem kell foglalkoznom az alakkal, aki ott áll a bejárati ajtónál.

Egy éles bal kanyar, és már csuktam is magam után az ajtót. A fickó nem jött utánam. Nem szokott utánam jönni, és nem hajol utánam az ajtón keresztül sem. Pedig szerintem megtehetné. Sosem ijesztget, csak úgy ott van. Áll, és nézi, ahogy elmegyek mellette. A fejét felém fordítja, nem beszél, nem grimaszol, és nem pislog.

Hosszú, rojtos kabátban van, alatta koszos fehér ing, a lábán magas szárú csizma. Fekete haja vállig, kusza szakálla a mellkasáig ér, és egy lapátot tart a kezében. Nem azt a nagy lapátot, amilyet a kertészeti vállalatnál használnak, hanem egy amolyan kisebb fajtát, aminek van egy fogantyúja a nyele végén. Mindegy, a lényeg, hogy e miatt a szerszám miatt neveztem el lapátos fickónak.

Gyorsan elvégeztem a dolgom, aztán alibikézmosás, majd vettem egy nagy levegőt a visszaúthoz. Ahhoz, hogy visszajussak a szobámba, újra ki kell mennem az előszobába. Ez egyértelmű. És egyben félelmetes. De nem azért, mert attól félnék, hogy megesz a lapátos, vagy ilyesmi… Inkább csak nem szeretek ránézni, mert néhol áttetsző, mint egy árnyék, és furán lebeg a padló fölött.

Ha egy szuperhős lebeg, az tök menő, de ahogy a lapátos lebeg, az rossz érzést kelt az emberben. Olyan, mintha nem tudnál előle elmenekülni. Ha utánad eredne, nem botlana meg semmiben, nem kellene erőlködnie, csak suhanni. És ez nekem állati para.

Csak elképzelem, ahogy futok, és nézem, ahogy követ, és megbotlok, mert őt figyelem, és nem az utat, és neki meg mindegy, mert nem botlik meg soha, és csak közelít és közelít… Nem is kell sietnie, csak megvárnia, amíg én hibázok.

Mikor kifordultam a fürdőből, végig a hátamon éreztem a tekintetét, egészen addig, amíg kapkodó léptekkel a szobámba nem értem. Ilyenkor nem elég gyorsan becsuknom az ajtót, hanem beugrok az ágyamba, és a fejemre húzom a takarót. Valahogy úgy érzem a takaró alatt, főleg, ha nem lóg ki a lábam, hogy nem bánthat. Ott nem érhet el. Ha nem lát, akkor már nem vagyok számára érdekes. Tudomást se vesz rólam. Ahogy a mumusról meg az ágy alatti szörnyekről gondolkodik egy ovis. Mekkorát tévedtem!

Pedig én nem vagyok amúgy egy túlságosan parázós gyerek, meg ovis sem. Nem félek a magasban, nincsenek visszatérő rémálmaim, és nem találkozom lépten-nyomon szellemekkel. Valójában nem láttam még se kísértetet, se jelenést, se szörnyeteget. Csak ezt az egyet, de ezt minden éjjel látom. Ott a bejárati ajtónál.

A takaró alatt aztán lassan lenyugodtam. Már ki mertem dugni a fejem. Talán félig el is aludtam, amikor leheletet éreztem a fülem mellett. Nem képzelődtem, egy igazi lélegzet hangja volt. Megfagyott a vér az ereimben, mikor egy suttogó hang rémesen közelről a nevemen szólított.

– Timo!

2

Úgy pattantam fel, mint akinek parazsat tettek a gatyájába! Lehet, hogy nyögtem is egy nagyot. Amolyan sírás előtti nyögésre gondolok, amikor elfogy a levegő a tüdődből, és az utolsó szusszanásnak erőlködős hangja van. Pedig nem kellett volna annyira betojnom, csak a húgom lepett meg.

Valamitől megijedt, és ha megijed, mindig átjön hozzám. Fogalmam sincs, miért nem anyuhoz megy, de ő már csak ilyen. Egy hang nélkül közlekedik, és az éjszaka bármelyik pillanatában felbukkanhat az ágyam mellett.

Amúgy egy tökre normális kislány, semmi bajom nincs vele. Öt és fél éves, még ovis. Hét évvel vagyok idősebb nála, szóval kevés közös témánk van. Szerencsére Becka egész jól elvan magában, szinte sohase akarja, hogy játsszak vele. Úgy értem, nem kell babáznom, vagy teadélutánt tartanom a plüsseinek. Maximum néha lemegyek vele a játszóra, de ott sincs semmi dedózás. Elmobilozgatok, amíg ő hintázik, vagy valami hasonlót csinál. Szoktunk együtt biciklizni is, ezért mondom, teljesen rendben van.

Ez az egyetlen problémám vele, hogy szeret éjszaka felbukkanni. Nem vészes a dolog, inkább csak idegesítő, főleg, ha én is éppen betojtam valamitől. Ezúttal különösen kísértetiesre sikerült a megjelenése, már akkor bejöhetett a szobába, míg a mosdóban voltam.

– Timo, félek!

– Mitől félsz?

– Nem tudom.

Ez a legjobb, amikor nem lehet neki semmiről magyarázatot adni, nem lehet megnyugtatni, csak fél bele a vakvilágba.

– De mégis mi a gond?

– Valaki van itt! – súgta, és tudtam, valójában mit akar. Be akart bújni mellém. Igazából nem látott senkit, csak hallotta, amikor meséltem apunak, amit én láttam. Azóta van ez a népvándorlás éjszakánként, mert ha nekem van szellemem, akkor neki is kell hogy legyen.

Ilyenkor egyetlen halvány esélyem marad, kibújok az ágyamból – ami, megjegyzem, nem esik nehezemre, hiszen ha már van mellettem valaki, még ha egy ilyen egész kicsi ovis is az illető, már nem parázok –, kézen fogom a húgomat, és visszaviszem a szobájába, ami szemben van az enyémmel.

Valamivel kisebb a szobája, mint az enyém, vagy csak nagyobb az ágya, nem mértem meg még soha. Az út az előszobán át vezet. Menet közben persze fél szemmel a bejárati ajtót figyeltem, pedig nem akartam már újra látni…

…és nem is kellett szerencsére, mert a lapátos fickó közben elpárolgott.

– Látod, nincs itt senki, csak te, meg én, meg anyuék.

Erre megnyugodott, de még mindig az ajtót bámulta. Ő is látta? Szokta látni? Képes látni? Szabad látni az ovisoknak ilyesmit? Nem kicsik ők még a szellemekhez?

– Nyitva hagytad a fürdőszoba ajtaját! – szólt végül rám, ahogy apu szokott, én pedig megkönnyebbültem. Akkor nem látja.

Odakísértem az ágyához, és bedugtam a takaró alá. Ha szerencsém van, ott marad.

– Aludj el szépen, nincs mitől félned – biztattam.

– De én veled akarok… – Igen, tudom, hogy velem akarsz, gondoltam, csak éppen én nem akarok veled. Folyton mocorogsz, és úgy nem bírom kipihenni magam.

– Ha újra felriadsz, akkor átjöhetsz – ígértem, de csak azért, mert látszott, hogy teljesen szétesett már. Alig tudta nyitva tartani a szemét, és megállás nélkül ásítozott.

Néhány perccel később kihúzhattam a kezem a kezéből. Én is elálmosodtam, alig vártam, hogy visszamehessek a szobámba, de a küszöbön megtorpantam. Mintha halvány fény derengett volna a folyosón. Egyszerre öklömnyire szűkült a gyomrom. Nem tudtam, ki merjek-e menni, vagy sem.

Aztán gondoltam egyet, és csináltam egy hátraarcot.

– Menj egy kicsit arrébb – súgtam a húgomnak, és bebújtam mellé.

A franc essen ebbe a lapátos fickóba!

Emlékszem, mennyire megrémültem, amikor először láttam. Nem is igaz, hogy láttam, nem lehet azt rendes látásnak hívni, mert csak derengett a manusz az ajtó előtt. Nem is lehetett normálisan kivenni, hogy ki vagy mi az, csak annyi volt biztos, hogy lebeg ott egy alak a sarokban.

Éppen apu is kijött valamiért, talán inni, és észrevette, hogy megdermedtem. Gondolom, hülyén néztem ki, ahogy álltam ott mozdulatlanul. Kérdezte is, hogy megijedtem-e valamitől, én meg annyira megörültem neki. Gyorsan, szerintem túlságosan is hadarva elmondtam, hogy kit látok az ajtónál, miközben mutogattam, és akkor jött a hideg zuhany.

Na nem szó szerint, hanem szóban. Apu elmosolyodott, mintha valami ijedős kisgyerek lennék, aki nem tud megkülönböztetni egy szellemet egy képzelgéstől vagy álomtól. Puszit adott, és fogta a kezem, amíg kimentünk a fürdőbe. Megvárta, amíg végzek, és visszafelé felkapcsolta a nagy villanyt, hogy mindketten megnézhessük, mennyire nincs ott semmi, ahova mutattam az imént.

Vicces volt, amikor apu széles mozdulatokkal magyarázta, hogy csak a kabátok árnyéka lehetett, amitől megijedtem, a lapátos meg közben nézett minket. Megköszöntem hát a segítséget, mert nem nagyon tehettem mást.

Apu elégedettnek tűnt, meg hát jó fej is volt, mert megengedte, hogy bármikor felkeltsem, ha máskor is felbukkanna a fickó, de hát mire mennék vele, gondoltam, ha már elsőre sem látta.

Másnap éjjel a fejemet sem mertem kidugni a takaró alól. Harmadnap viszont már nem bírtam, és ki kellett mennem. Szóltam hát apunak, aki nem tűnt olyan lelkesnek, mint ahogy elsőre ígérte. Végül nem hívtam többé. Igyekeztem keveset mászkálni éjszaka. Így telt el jó néhány nap, aztán nem tudom, hogyan, de végül megszoktam, hogy a lakásban van a lapátos.

Hülyeségnek hangzik, de úgy tűnt, nem igazán tudok változtatni ezen, és hát nem szólt hozzám, nem mászkált, nem fenyegetett, kizárólag nézett, és az nem olyan durva egy idő után. Nem annyira félelmetes.

Kicsit olyan, mint ahogy mi nézzük az állatkertben az állatokat. Például a múltkor a gyűrűsfarkú makikat láttuk. Az egyik csak ült egy ágon, és evett valami sárgát, és ahogy visszaemlékszem, az ő tekintete volt hasonló.

Nem tetszett neki, hogy ott vagyunk, de azt is tudta, hogy nem fogjuk bántani. De azért szerintem készen állt rá, hogy védekezzen vagy visszatámadjon, ha mégis meggondolnánk magunkat.

Éppen úgy, mint én.

3

Az apám taxis, szóval többnyire nincs otthon, ha mégis, akkor alszik.

Anyu hoz-visz minket minden reggel, vagyis most már engem csak visz, mert megengedték, hogy egyedül jöjjek haza. Egyszer említette anyukám, hogy ha busszal járnék, akkor mindenképp kellene egy mobil, mert bármi történhet, és ha segítségre lenne szükségem, akkor tudnék telefonálni.

Aztán amikor hatodik elején megkaptam a mobilt, megfordítottam a dolgot, és felvilágosítottam anyuékat, hogy én már tökre tudok segítséget hívni, ha kell, mit szólnának, ha egyedül járnék haza, és megengedték. Valójában hat megálló az egész, plusz kábé tíz perc séta. Kedden változik csak a dolog, mert akkor megállok az uszodánál. Aznap van úszás, de a többi napon egyenesen hazajövök.

Szerettem volna hatodiktól a napközit is megúszni, de a szüleim végül rábeszéltek, hogy maradjak. Ha már ebéd után otthon lennék, akkor azzal szerintük felborítanám az egész napom, és a leckét is könnyebb a suliban megcsinálni, mert a többiekkel meg tudjuk beszélni. Mintha nekem bármelyik leckét meg kéne beszélnem bárkivel.

Anyu biztosításokkal foglalkozik, úgyhogy hivatalból minden miatt aggódik. Hiába vagyok a legjobb tanuló az osztályban, mindig azt hiszi, hogy ez csak átmeneti állapot, és amikor majd beüt a baj – erre készülünk többnyire, hogy beüt a baj –, szóval amikor bekövetkezik, hogy már nem én leszek a legjobb, sőt, gondolom, azonnal bukásra állok majd, akkor milyen jól jön egy kis segítség.

Az egyetlen, amiért érdemes napközibe járni, az a Quiz Quittek csapatunk. Owennel, a legjobb barátommal alapítottuk tavaly, amikor felsősök lettünk.

Minimum kétfős csapatokra van szükség, hogy a felső tagozat versenyén részt vehess, és elhozhasd év végén a kupát. Harman tanár úr, aki egyben az igazgatóhelyettes is, nagyon komolyan veszi ezt a versenyt. Gyakorlatilag csak az lehet iskolarádiós vagy iskolaújság-szerkesztő, az kaphat tantestületi dicséretet vagy mit, aki részt vesz a Quiz versenyen.

Minden hónap utolsó csütörtökjén tartják, ezért hívják ezt a napot Quiz-csütörtöknek. Délután kettőkor kezdődik a játék. A csapatok az osztálytermükben hallgathatják meg a selejtező kérdéseit az iskolarádióban. Nagyon izgalmas. Mindenki néma csendben figyel. A csapatok válaszait az osztályfőnökök összegyűjtik, és elküldik a zsűrinek.

Fél órán belül bemondják, hogy melyik négy csapat került a döntőbe. Ebbe mi szinte minden alkalommal bekerülünk. Aztán berendezik a tornatermet. Négy asztal, szemközt velük egy ötödik és egy nagy kivetítő. A lelátón ülhet, aki szurkol, vagy csak kíváncsi, a négy csapat pedig Harman tanár úr vezetésével megküzd egymással. Nagyjából egy óra alatt megvan a győztes.

Egy tanévben tíz versenyre kerül sor, ezalatt dől el, kié lesz a végső győzelem. Tavaly mi nyertünk Owennel. Összesen hét Quiz-csütörtököt húztunk be a tízből, nem volt kérdés, hogy mi vagyunk a legjobbak.

Rövidesen közeledik a hetedik csütörtök, és eddig négyet hoztunk. Én az egész suliból ezt a játékot szeretem a legjobban. Ha megkérdeznék, hogy mi szeretnék lenni, ha nagy leszek, azt felelném, hogy kvízversenyző, mert annyira imádom csinálni.

Persze senki sem kérdez ilyet, mert a felnőttek tudják, mi szeretnék lenni. Egy kitűnő tanuló mindig orvos vagy mérnök szeretne lenni, a lényeg, hogy jó nehéz legyen a felvételi, és senki ne tudja teljesíteni, csak az ilyen eminensek, mint én. Közben rám ez az egész egyáltalán nem igaz.

Apu, mint mondtam, taxis, és igazán fura arcokkal szokott találkozni. Róluk nagyon szeret mesélni, legalábbis a legtöbbjükről, mert szerinte azért van olyan, amit jobb, ha nem tudunk. Azzal véd minket, hogy boldog tudatlanságban tart. Rosszul hangzik, mi? Szerintem is. Teljesen kikészülök ettől a dumától, és mindig reklamálok.

– Szeretnél mindent tudni, mi? – kérdezi ilyenkor, és bevallom, hogy igen. Jó dolog tudni a dolgokat, és jó dolog többet tudni másoknál.

Éppen ez a Quiz lényege is, hiszen ha én tudom, vagy én tudom hamarabb, amit a játékmester kérdez, akkor én jutok tovább, akkor én nyerem meg a versenyt.

Talán egy éve lehetett, hogy apu mesélt egy éjszakai fazonról. Ezt úgy érti, hogy a férfi éjszaka utazott vele. Szóval mesélt róla egy nagyon érdekes dolgot. A fazon egy bárból indult hazafelé, és a kikötőbe vitette magát. Itt, Farango szigetén, ha valaki a hajnali komphoz viteti magát, akkor az vagy gyári munkás, akinek kezdődik a munkaideje a túlparton, vagy egy kaszinóból tart hazafelé, és bizonyára túltolta az éjszakát, esetleg tilosban járt – apu legalábbis így magyarázta.

Szóval a fazon ment a hajnali komphoz, és közben ömlött belőle a szó. Elmesélte, hogy neki régen úgynevezett rendes munkája volt. Valami áruházban dolgozott, de elege lett belőle. Ez pont akkor történt, amikor látott egy filmet a kártyásokról. Szóval olyan emberekről, akik kaszinókban kártyáznak, és mindig nyernek. Annyira jól pókereztek, hogy egy csomó pénzt kerestek vele.

Azt állították, hogy a póker nem szerencsejáték, hanem meg lehet tanulni, hogy mindig neked jöjjenek a jó lapok, vagy valami ilyesmi.

Ezért ez a fazon úgy döntött, hogy felhagy az addigi életével, és csak kártyázni fog. Apu mesélte, hogy röhögve sorolta az embereket, akik bolondnak nézték. A szülei megharagudtak rá, a barátai azt hitték, teljesen elment az esze, a menyasszonya elhagyta, de ő csak kártyázott tovább.

Apu szerint, ha valaki túl sokat csinál valamiből, az már betegség. Szóval, ha néha iszol egy-két italt, az nem baj, de ha sokat és sokszor, az már betegség. Így van ez a kajával, a számítógépes játékkal, a szerencsejátékkal, de még a munkával meg az alvással is. Függőségnek hívják a dolgot.

– De ez a manusz nem volt függő! – magyarázta apu. – Konkrétan kitalálta, hogy egy nap hány órát játszik, és mennyit tesz fel, és azt is kiszámolta, hogy mennyit nyer majd. Azt mesélte, hat éve a kártyából él. Komolyan mondom, ez a manusz egy zseni.

Bár nem nagyon mondom senkinek, de ezek után remélem, nem csoda, hogy tényleg a kvízből szeretnék egyszer megélni. Számtalan kvízműsor van, amiből elég kettőt, hármat megnyerned, és már senki sem néz bolondnak. Főleg, ha van egy jó csapatod, mint nekem.

Vagyis volt.

Múlt időt kell használnom sajnos.

4

Elérkeztünk ahhoz a ponthoz, ahonnan a történetem indul. Nem a szellemmel való találkozásom volt az, és nem is a kvízverseny, hanem amikor tanácstalanná váltam.

Egy idő után nem tudtam, kinek mondhatnám el, hogy félek valamitől, ki az, aki tudna nekem segíteni. Otthon nem hozhattam többé szóba a lapátos fickót. A húgom még jobban megijedt volna, a szüleim pedig szintén, csak nem a szellemtől. Inkább tőlem, hogy miket képzelgek.

Megértem őket, hiszen nem látták, amit én, és így nagyon nehéz beszélgetni valamiről. Mindig nehéz, ha valamit kizárólag egy ember lát. A többiek legtöbbször nem hisznek neki, vagy furcsállják a dolgot, esetleg kételkednek az illető épelméjűségében, a legrosszabb lehetőség pedig, hogy kinevetik.

Az a keddi nap, amikor elkezdődött az én történetem, és megváltozott körülöttem minden, a legrosszabb verzióval indult.

Egy órával hamarabb kellett beérni a suliba, mert a természettudományi múzeumba vittek minket egy időszaki kiállításra. Az őskorban a Földön egy időben élő emberi fajok volt a téma, és szuper érdekesnek ígérkezett. Eddig én azt hittem, hogy a különböző ősemberek egymás után éltek, és egyikből alakult ki a másik. Úgy tűnt, hogy ez nem igaz.

Természetesen Owen mellett ültem a buszon, és eléggé izgultunk mind a ketten, mert két nappal a következő Quiz-csütörtök előtt biztosak voltunk benne, hogy valamilyen módon ehhez a kiállításhoz fog kötődni a kérdéskör. A téma ugyanis a természettudomány volt, erre készültünk egy hónapja.

Talán az izgalom, talán a harsány jókedv miatt, de hirtelen kikívánkozott belőlem az egész szellemes sztori úgy, ahogy volt. Owen a hátunk mögött ülő lányoknak meg a Johnson ikreknek produkálta magát.

A Johnson ikrek valójában nem tesók, csak mindkettőjüket Johnsonnak hívják, és totál az ellentétei egymásnak. A nagydarab, szőke Phil mellett szinte eltörpül a fekete bőrű, gebe Roberto Johnson, de éppen ezért vicces őket ikreknek hívni. Ráadásul tetszik nekik a dolog, és rá is játszanak.

A legjobb barátok lettek, szinte már testvérek.

– Ne gúnyold a tesómat, kismadár! – szólt rá rekedt hangján Roberto a vihogó Owenre, mire Phil is röhögni kezdett. És amikor Phil felvinnyog, rendszerint elszabadul a pokol. Annyira hülyén nevet, hogy azt nem lehet röhögés nélkül kibírni.

A lányok, Sandra meg Kate eltakarták a szájukat, Owen viszont egyre csak adta az ikrek alá a lovat. Grimaszolt, és tovább utánozta Philt. Azt játszotta el, hogy a nagydarab fiú nem bír kijönni a vécéfülkéből.

– Kint vagyok már? Valaki jöjjön már, nézze meg a seggem, kint van már?