Giuditta Fabbro

Vendetta

Bérgyilkosság olasz módra 2.

Giuditta Fabbro

Vendetta

Bérgyilkosság olasz módra – II. rész

Giuditta Fabbro: Vendetta – Bérgyilkosság olasz módra – 2. rész

©Giuditta Fabbro

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Halasi Miklós

Dombrád, 2025.

ISBN: 978-615-81323-8-1

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Borisz

Borisz Kovalenkót és Ukrajnából érkezett embereit hallomásból mindenki ismerte Budapesten. Ő számított az éjszaka második legnagyobb emberének Il Capo, Vittorio Arrivabene után. Épp ezért senki sem mert ujjat húzni vele. Igaz, Magyarországon nem volt akkora hatalma, mint a nyugat-európai országokban, ahol rettegtek tőle és a neki dolgozó bérgyilkosoktól. A férfi Kárpátalján született, még a régi Szovjetunióban, majd ukrán állampolgár lett, de otthon nem igazán találta a helyét. A rendes munkához nem nagyon fűlött a foga, ezért seftelésből élt. Határmenti falvakba hordott át benzint, cigit és vodkát. Sokat dolgoztak a magyar felmenőkkel büszkélkedő feleségével, mégsem haladtak egyről a kettőre. Mikor az Orosz–Ukrán konfliktus miatt kezdett forró lenni a talaj, akkor döntötte el, hogy a családjával átköltözik Magyarországra. A későbbi tervei között az szerepelt, hogy továbbmennek nyugatra, de a lánya tanulmányai miatt inkább a letelepedés mellett döntött.

Először nem tudta, hogy mihez kezdjen magával, aztán mikor megkereste pár régi haverja egy esti vodkázás közben, kitalálták, hogy lányokat kellene futtatni, mert abban jó pénz van. Csakhogy akkor a budapesti éjszakának már volt ura Il Capo személyében, és vele nem igazán szerettek volna nézeteltérésbe kerülni. Ekkor jött a nagy terv, hogy kezdjék el az utcán dolgoztatni a lányokat. Mivel az ukránoknak akkoriban nagyon rossz híre volt a városban, így senki sem mert nekik szólni, amiért befurakodtak a területükre. Igaz, az utcán dolgozó lányai jó kis forgalmat elvettek Vittoriótól, de emiatt konfliktus sosem volt közöttük. Kölcsönösen megtartották egymástól a kellőtávolságot. Tudták, hogy egy óriási háború robbanna ki, ha ők összecsapnának, amivel mindketten csak veszítenének. Mivel drogot nem terjesztettek, így Il Capo morogva ugyan, de hagyta tevékenykedni őket.

Később Boriszék vidéken megvettek pár night clubot, és lassan elkezdték építgetni a birodalmukat. Először Szlovákia felé nyitottak, majd következett Ausztria, később Németország és Svájc. Borisz Budapesten maradt, innen irányította a dolgokat. Ő volt a főnök, vagyis a бос. Mivel a szlovák bárok egy idő után becsődöltek, így a három barátja között felosztotta a német nyelvterületű országokat. A bárok hasznából csak bizonyos százalékot kért, a pénz további elosztását a cimboráira bízta. Pénzből adódóan vita sosem volt közöttük, hisz’ tisztában voltak vele, hogy a pontos elszámolás a hosszú élet titka.

– Hívattál, főnök? – zavarta meg Borisz gondolatait a jobbkezeként dolgozó Igor.

– Igen – bólintott a keménykötésű ukrán férfi.

– Megtudtatok már valamit? – tett célzást a lányára, akit mintha a föld nyelt volna el Stefano Arrivabenével együtt.

– Sajnálom, főnök – rázta meg a fejét Igor.

– Ne sajnálkozz itt nekem, hanem találd meg őket! – ugrott fel a foteljából, és a két öklével dühösen rácsapott az Ukrajnából hozatott faragott íróasztalára. – Két gyerekről beszélünk! Nem tűnhettek el minden nyom nélkül! Hogy jutottak egyáltalán ki innen?

– Az őr szerint csak Natalia hagyta el a házat.

– A feleségemet hagyjátok ki az összeesküvési elméletetekből. Megkérdeztem, azt mondta, semmit sem tud róluk.

– Akkor nem tudom, hogy lóghattak meg.

– Na, idefigyelj! – emelte rá fenyegetően a jobb mutatóujját. – Ha nem kerítitek elő őket a héten, akkor egyesével veszem a fejeteket! Megértetted?

– Meg, főnök – biccentett egyet.

– Tudd meg, hogy ki segített nekik, mert biztos, hogy nem egyedül szervezték meg a szökést. Köztünk van az áruló. Ha megtaláltad, hogy ki az…

Borisz mondandóját a számítógépére beérkező e-mail zavarta meg. Ahogy lepillantott az előtte lévő képernyőre, a hangja elakadt egy másodpercre, majd káromkodott egy hatalmasat ukránul, és halálsápadt arccal belezuhant a foteljába.

– Gond van, főnök? – indult el Borisz irányába, aki tágra nyílt szemekkel meredt maga elé. Mintha még levegőt is elfelejtett volna venni. Igort nagyon megrémítette a főnöke viselkedése. Azt hitte, hogy sztrókot kapott vagy infarktust. Odalépett mellé, hogy ellenőrizze a nyakán a pulzusát, de Borisz eltolta a kezét magától.

– Ez… – nyögte, és remegő ujjával a képernyőre mutatott.

Igor odafordította a fejét. Hirtelen őt is lesokkolta az, amit látott. A fényképeken Karina és Stefano voltak egy ágyban, és körülöttük minden csupa vér volt.

– Nem – suttogta könnyes szemmel Borisz. – Kislányom! – ordított fel torkaszakadtából, aminek hatására több testőr és Natália is berohant az irodába.

A nő, mikor meglátta a halottnak tűnő lányát a képernyőn, szívszaggatóan felsikoltott, majd ájultan esett össze.

– Tudjátok meg, hogy mi ez az egész – mutatott rá a képernyőre Borisz. – És kerítsétek elő azt, aki ezt csinálta velük! Most! – ordította el úgy magát, hogy zengett az egész épület.

Két hónappal később

Fabio és Vincenzo

Vincenzo csendben elfogyasztotta a vacsoráját, majd ugyanúgy, mint az előző hónapokban, némán visszavonult a szobájába. Fabiónak nagyon fájt, hogy a bátyja azóta a nap óta, mikor az unokatestvérük, Carlo, bosszúból megölte Vivianát, a családból senkivel sem volt hajlandó szóba állni. Pedig ő mindvégig Vincenzo mellett állt. Ő kísérte el a lakásba, ahol a testvére Vivianát bújtatta, de ő volt az is, aki lefogta a bátyját, nehogy a saját két kezével ölje meg Carlót, aki Viviana vőlegénye volt egész addig, míg Vincenzóval meg nem csalta a férfit.

Fabio megköszönte a vacsorát, majd elindult ő is az emeleten lévő szobájába. Nagyon fájt neki, hogy így eltávolodtak egymástól a testvérével, pedig előtte mindent együtt csináltak. Soha semmi és senki nem tudta volna őket elválasztani egymástól, de ez mostanra teljesen megváltozott. Vincenzo egész álló nap ki sem mozdult a szobájából. Este ugyan lement a szokásos családi vacsorához, de senkihez nem szólt egy szót sem. Az étkezés végeztével visszavonult a szobájába, és ki sem jött onnan másnap estig.

Az emeletre felérve Fabio pár lépés megtétele után megállt a folyosón, és tekintetét Vincenzo szobájának bejáratára emelte. Percekig nézte, majd határozott léptekkel megindult az ajtó irányába. Kopogás nélkül nyitott be.

Vincenzo ruhástól feküdt az ágyban. A két keze a feje alatt volt, és mereven a plafont bámulta. A teste ott volt ugyan, de agyilag teljesen máshol járt. Még az sem érdekelte, hogy a testvére bement hozzá.

– Ez így nem mehet tovább, tesó – szólalt meg halkan Fabio. Csendben volt egy kicsit, közben Vincenzót nézte, aki még csak rá sem pillantott. – Nem töltheted itt, így az egész életedet.

Várt egy kicsit, de semmi reakció nem volt a bátyja részéről. Vincenzo mintha ott sem lett volna.

– Na jó, ebből elég! – ment oda Fabio. Elkapta a testvére karját, és elkezdte kifelé rángatni az ágyból.

– Mit csinálsz? – kiáltott rá dühösen Vincenzo, amikor az öccse akkorát húzott rajta, hogy leesett a padlóra.

– Végre, hogy szólsz hozzám.

– Hagyj békén! – morgolódott a báty, és vissza akart mászni az ágyba.

– Elég volt ebből az önsajnálatból! – kapta el a karját, és szembefordította magával.

– Tűnj el! – rántotta el a karját, és belevetette magát az ágyba.

– Nem is értem, hogy mi a bajod velem! – tört ki hirtelen Fabióból a két hónap alatt felgyülemlett feszültség. – Egész életemben végig minden faszságban, amit csináltál, melletted voltam. Megbocsájtottam, hogy megdugtad a nőmet, elhittem neked, hogy ő mászott rád, pedig a Vivianával történtek fényében akár másként is lehetett, de lezártnak vettem a dolgot.

– Ne merd a szádra venni a nevét! – ordította, és ráemelte a mutatóujját.

– Falaztam neked, mikor a lakásban bújtattad – folytatta Fabio, figyelmen kívül hagyva a testvére fenyegetését. – Együtt mentünk oda érte. Nem én tehetek róla, hogy elkéstünk.

– De arról te tehetsz, hogy Carlo életben van! – ugrott ki az ágyból Vincenzo. – Segítség helyett inkább lefogtál.

– Gondolkozz már, ember! Mit kellett volna tennem? Nekimenni a saját vérünknek egy nő miatt? Az ég szerelmére, Carlo az unokatestvérünk! Amúgy meg, ha már itt járunk, te voltál az, aki a saját házában megdugtad a menyasszonyát. Te mit tettél volna az ő helyében?

– Hát biztos nem ezt!

– Jó, elismerem, a gyilkosság nem volt megoldás, de aki itt először vétett, az te voltál – bökött rá a mellkasára. – Szembementél a családdal egy olyan nő miatt, akivel kétszer találkoztál, és már az elejétől tudtad róla, hogy tiltott gyümölcs.

Vincenzo hallgatott.

– Pár napig ismerted csak, mégis két hónapja gyászolod. Legyen ebből elég! Épp itt az ideje, hogy visszatérj az élők közé.

Vincenzo továbbra sem szólt egy szót sem.

– Hiányzol, tesó! – bukott ki Fabióból.

– Te is – suttogta a báty.

Fabio elkapta a testvére nyakát, és szorosan magához húzta a férfit.

– Egy vérből valók vagyunk, és ez felülír mindent – mondta könnyek között Fabio.

Vincenzo egy nagyot nyelt, és lehunyta a szemét egy pillanatra.

– Gyere! – engedte el a testvérét váratlanul Fabio. – Igyunk meg valamit!

– Figyelj, nekem ehhez most nincs kedvem – rázta meg a fejét a báty.

– Csak egy pia az Afroditében – győzködte az öccse –, és ha nincs kedved maradni, akkor hazajövünk – fogta át a jobb karjával a testvére nyakát.

– Nem fogsz elhúzni innen, akárhogy is kérem, igaz? – nevetett fel Vincenzo.

– Ebben biztos lehetsz.

– Menjünk! – sóhajtott egy mélyet az idősebb Arrivabene, akinek semmi kedve nem volt diszkóba menni, de nem akarta a testvérét megbántani. Örült, hogy visszakapta.

Mire leértek az épület elé, már ott állt a hófehér Mercedes a sofőrrel. A férfi kinyitotta nekik a hátsó ajtót, majd miután beszálltak, becsapta, és megkerülve a kocsit beült a volán mögé.

Egyenesen az ország legnagyobb szórakozóhelyére vitte őket, ami még kongott az ürességtől. A két fiú felment a második emeleten található VIP-páholyba, és berendeltek egy üveg whiskyt.

Fabio töltött mindkettőjüknek, majd koccintottak és megitták a jégbe hűtött italt. Vincenzo az első felest összeszorított szemekkel gurította le. Ilyen hosszú kihagyás után nem esett neki valami túl jól az ital, ezért kiintett a pultban álló egyik lánynak, és kért egy kólát is hozzá.

– Mi van, bratyó? – nevetett fel Fabio. – Elszoktál a piától?

– Hát, ez elsőre nem esett valami jól – ment oda az üvegasztalhoz, és töltött magának egy kevés whiskyt, amit felöntött kólával.

– Fabio – lépett be váratlanul Péter, a testőrök főnöke, aki egyben Il Capo jobbkeze is volt. – Óh – mondta meglepetten –, előkerült az elveszett bárányka is?

Vincenzo nem felelt, csak elhúzta a szája szélét. A poharával a kezében a nyitott részhez ment. Bal kezével megfogta a korlátot és a szemét az üres teremre szegezte, ami pár órán belül tömve lesz emberekkel. Régen nagyon szeretett ide járni és nőkre vadászni, de most legszívesebben inkább hazament volna és bebújik az ágyába. Az elmúlt két hónap teljesen megváltoztatta az életfelfogását. Már egyáltalán nem volt fontos számára, hogy hajtsa a nőket, neki csak egy nőre lett volna szüksége egész életében: Vivianára. Érezte, hogy a szemeit elönti a könny. Reszkető kézzel emelte a szájához az üvegpoharat, és kortyolt párat az italából.

Fabio hangját hallotta a földszintről. Tekintetével a testvérét kereste, aki nemrég még ott ült a VIP-ben. Az öccse tűnt fel a tánctéren, a nyomában Péterrel. Vincenzo a jobb keze hüvelykujjával letörölte az előbuggyanó könnyeit, majd a szemét Fabióra szegezte. Az öccse megállt a terem közepén, majd az előtte felsorakozó alkalmazottakhoz szólt. Minden egyes mondata utasítás vagy számonkérés volt. Iszonyú keményen beszélt a diszkó dolgozóival. Vincenzo ezen nagyon meglepődött. Nem tudta, hogy Fabio így előrelépett azon a képzeletbeli létrán.

Vincenzo tekintete a testvéréről Péterre vándorolt, aki erősítésként Fabio mögött állt. A testőrök főnöke hirtelen megindult jobbra, elkapta az ott álló egyik lány karját és magával rángatta. Vincenzo a szemét újra a testvérére emelte, közben kortyolt egy keveset az italából. Fabio parancsolgatását hallgatta, amit kezdet elnyomni Péter kiabálása. Vincenzo összeráncolta a szemöldökét, és lassan a VIP-páholy ajtajához sétált. Kilesett rajta. Péter neki háttal állt, és egy tőle alacsonyabb nővel veszekedett, így Vincenzo nem láthatta tisztán, hogy mi is történik ott. A lány halk szavai és sírása alig jutott el hozzá, majd váratlanul egy pofon csattant. Péter megütötte a nőt.

– Most pedig takarodj be a mosdóba és szedd össze magadat! – parancsolt rá a férfi. – Még egy ilyen, és elvágom a torkodat! – fenyegette meg.

A fiatal nő lehajtott fejjel lépett el Pétertől, és zokogva rohant a mosdó irányába.

– Viviana – suttogta Vincenzo, ahogy meglátta a nőt.

– Szemét kurva! – bosszankodott Péter, ahogy elhaladt az idősebb Arrivabene fiú mellett, majd eltűnt a lépcsőnél.

Vincenzo megitta az italát, majd várt egy kicsit és a lány után indult a mosdóba. A szíve a torkában dobogott, miközben benyitott a mellékhelyiségbe. A fiatal nő az egyik sarokba ült, a két lábát felhúzta maga elé, és a fejét a térdére hajtva zokogott. Ahogy éjfekete haja előrehullott, Vincenzónak egy pillanatra a lélegzete is elállt.

– Viviana – nyögte ki a férfi.

A lány felkapta a fejét, és riadt tekintettel nézett Vincenzóra. A férfinak még a vér is megfagyott az ereiben. A nőnek ugyanolyan szemei voltak, mint Vivianának.

Olaszul szólította meg, de látszott a lányon, hogy egy szót sem ért belőle. Amikor Vincenzo elindult felé, a nő egész kicsire húzta össze magát.

– Ne bánts! – zokogott, és a két karjával a fejét védte.

– Nem foglak bántani! – ment oda hozzá, és leguggolt elé. A két keze közé fogta az arcát és megemelte a fejét. – Mio dio! – suttogta könnybe lábadt szemmel Vincenzo. – Come ti chiami?

– Nem értem! – suttogta riadt tekintettel a lány, aki nagyon félt attól, hogy kapni fog azért, mert nem beszéli a nyelvet.

– Hogy hívnak? – szólalt meg magyarul Vincenzo.

– Vivien – suttogta alig hallhatóan.

A férfi száját egy halk nyögés hagyta el. A fiatal nőt nézte, akinek az arca nem igazán hasonlított a halott szerelmére, de a szemei és a haja tökéletes másai voltak a Vivianáénak. Csak nézte és nézte az előtte a földön ülő nőt, és egyszerűen nem tudott betelni vele.

– Mi van már? – lépett be váratlanul Péter, megzavarva ezzel Vincenzo álmodozását. A férfi úgy kapta le a nőről a kezét, mintha áram rázta volna meg. Felpattant, és szembefordult Péterrel.

– Hagyd őt!

A testőrök főnöke összeráncolt szemöldökkel nézett Vincenzóra.

– Mi van veled, fiú?

– Ne emelj többet kezet rá!

Péter komoly arcán gúnyos mosoly jelent meg.

– Ennyi idő alatt lepippantottad? Ügyes lány vagy.

– Ő… ő egy… – habogott Vincenzo.

– Igen, egy itt dolgozó kurva lenne, ha rendesen végezné a munkáját – fejezte be helyette a testőrök főnöke. – Nem tűnt fel közben?

– Semmi sem történt köztünk.

– Akkor csak jó szamaritánusként véded ennyire?

Vincenzo hallgatott.

– Menj vissza! – intett a fejével az ajtó felé Péter. – Ezt meg bízd rám! – mutatott rá a földön ülő nőre.

– Ne bántsd őt! – mondta Vincenzo, és kisietett a helyiségből. Visszament a VIP-páholyba, és töltött magának egy dupla whiskyt. Egy szuszra lehúzta, majd újra az üvegért nyúlt. Töltött még egyet, de azt már felöntötte kólával. Az italával a kezében a korláthoz ment. A bal kezével megtámaszkodott rajta és tekintetét a tánctérre szegezte, ahol pár perccel később Vivien és Péter tűnt fel. A férfi a színpadhoz kísérte a lány, majd odament Fabióhoz és váltott vele pár szót. Fabio a fejét a VIP-páholyra emelte, és belenézett Vincenzo szemébe. Ezután Vivien felé fordult, aki a színpadon lévő rúdnál állt. Mondott valamit Péternek, aki mosolyogva bólintott egyet, majd elindult az éjfekete, hullámos hajú lányhoz. Vivien lehajtott fejjel hallgatta Pétert, majd könnyes tekintetét a páholyban álló férfira emelte. Vincenzo egy nagyot nyelt. Ettől a pillantástól azonnal felforrósodott a vére, és őrült száguldás közepette a nadrágjában kötött ki.

Nézte a lányt, aki lejött a színpadról és elindult a lépcső irányába. Tudta, hogy miért is küldik oda hozzá, de ő most ezt nem akarta. Viviana óta nem volt nővel, és bármennyire is vágyott a testiségre, még nem volt túl a szerelme elvesztésén.

A szemeit Péterre szegezte, akinek az arcán egy félmosolyt vélt felfedezni, miközben őt nézte. Vincenzo a szájához emelte a poharat, és kortyolt belőle egy keveset.

– Szia! – hallott a háta mögött egy remegő női hangot.

Meg sem kellett fordulnia, így is tisztában volt vele, hogy ki áll ott mögötte.

– Menj vissza a színpadra! – szólt oda neki komoly hangon.

– Engem azért küldtek… – de a férfi nem engedte, hogy végigmondja, dühösen vágott közbe.

– Tudom, miért küldtek. Menj vissza!

– Azt kell csinálnom, amit parancsoltak. Ha elküldesz, engem fognak megbüntetni.

– Nem fognak! – fordult meg Vincenzo, és elindult a nő felé. Lerakta a poharát az üvegasztalra, majd elkapta Vivien kezét és elkezdte kifelé húzni. A lány alig bírt lépést tartani vele, Vincenzo úgy rohant. Mikor Fabióékhoz értek, a férfi elengedte a lány kezét.

– Menj vissza a színpadra! – parancsolta meg neki Vincenzo, de közben egy pillantást sem vetett rá, végig a testvére szemébe nézett.

Vivien viszont nem mozdult. A két karját óvón körbefonva a testén, lehajtott fejjel állt ott.

– Azt mondtam, vissza a színpadra! – emelte meg a hangját Vincenzo, majd Péterhez fordult. – Vagy nekem nincs jogom itt parancsolgatni, csak Fabiónak?

– Hallottad, mit mondott a főnököd! – szólt oda a lánynak Péter. – Színpadra!

Vincenzo dühös tekintetét a testvére szemeibe fúrta. Fabio szó nélkül állta a nézését.

– Ha nőre lesz majd szükségem – szűrte ki a szavakat a fogai között –, akkor megoldom magamnak. Ha még egyszer a megkérdezésem nélkül nőt küldtök fel nekem, nem állok jót magamért – emelte rájuk fenyegetően a mutatóujját, majd kikerülte őket és elindult a bejárat felé.

– Vivien! – mennydörgött a teremben Péter hangja, majd dobogó léptekkel elindult a lány irányába.

– Hozzá ne merj érni! – fordult meg Vincenzo, és keresztülordított a táncparketten.

Péter megtorpant, majd lassan visszasétált Fabio mellé. Együtt nézték, ahogy az idősebb Arrivabene fiú hátat fordít nekik, és kirohan az ajtón.

– Tetszik neki a csaj – jelent meg mosoly Fabio arcán.

– Akkor miért nem dugta meg?

– Összezavarodott, mert Vivianára emlékezteti – mosolygott továbbra is a középső Arrivabene fiú. – De holnap megfogja. Ismerem őt. Nem bír a vérével.

– Jó ötlet volt ez a kis közjáték – ismerte el Péter.

– Ki kellett mozdítani valahogy abból a depressziós állapotából, és ahogy látom, jobban sikerült, mint terveztem – nevetett fel, majd elindult az emeletre a VIP-páholyba.

Vittorio

Vittorio Arrivabene nevét a budapesti éjszakában mindenki ismerte. Csak „Il Capo”-nak, vagyis „A főnök”-nek nevezték. Vittorio harminc éve volt az alvilág vezére. Az olasz férfit a szerelem vezette Észak-Itáliából a magyar fővárosba az 1980-as évek végén.

A feleségét egy milánói divatbemutatón pillantotta meg legelőször. Dalma akkoriban már befutott modell volt, de szóra sem méltatta az üzleti életben nagy hírnévre szert tett olasz fiút. Vittorio viszont nem adta fel. Követte Dalmát mindenhova, ahol kifutóra lépett.

Hosszú hónapok teltek el, mire Vittoriónak sikerült áttörnie azt a falat, amit Dalma maga köré húzott, és végre a gyönyörű magyar lány randevúzni kezdett vele.

Vittorio, feladva egész addigi életét, Magyarországra költözött. A számára teljesen idegen országban először nem találta a helyét, majd mikor váratlanul meghalt az éjszaka addigi ura, Vittorio a családja anyagi támogatásával, megvásárolta a férfi minden egyes vállalkozását. A lányok Magyarországról és Romániából, a kábítószer Olaszországból érkezett a szórakozóhelyekre. Rövid idő alatt egy egész birodalmat épített ki maga körül. Mindent igyekezett felvásárolni, ami konkurenciát jelentett neki. Ha nem ment szép szóval, akkor az Olaszországból érkezett bérgyilkosaira bízta a dolgot. Az ellenségeit kíméletlenül eltakaríttatta az útból.

Az üzleti életben kegyelmet nem ismerő férfi a családja körében szerető férjjé és családapává változott. Dalmával közösen három fiút neveltek. A legidősebb fiú a Vincenzo nevet kapta, majd rá két évre megszületett Fabio, és hét évvel később Stefano. A három fiú a legnagyobb gazdagságban nőtt fel. Dalma biztosította nekik a szerető családi hátteret, Vittorio pedig az anyagi biztonságot. A keménykezű apa nem igazán szólt bele a gyerekek nevelésébe, ezt a feleségére bízta. Egyetlenegy dologhoz ragaszkodott csupán, hogy este hétkor a vacsorához az egész családnak együtt kell leülnie. Mivel a reggelihez nem volt ilyen kikötése, ezért azokon az elmúlt két hónapban Vincenzo nem is vett részt. Kivéve ezen a reggelen. Fabio arcán halvány mosoly jelent meg, mikor meglátta a testvérét belépni az ebédlőbe. Tudta, hogy előző nap elérte a célját, és Vincenzo visszatért az élők sorába.

Vittorio a szemüvege felett egy csodálkozó pillantást vetett az idősebbik fiára, majd a tekintetét a vele szemben ülő feleségére irányította. Dalma csak némán megrázta a fejét, jelezve neki, hogy ne szóljon egy szót sem Vincenzónak. A férje be is tartotta. Elvette az evőeszközöket és folytatta az étkezést. Néma csendben ettek mind a négyen. Mióta Stefano nem élt velük, teljesen más volt a hangulata az étkezéseknek. Mindannyiuknak hiányzott a család legkisebbje, de tudták, hogy addig nem térhet biztonságban haza, míg Borisz bosszút nem áll a szlovákokon és le nem nyugszik.

Vittorio épp befejezte a családjával közös reggelit, amikor megcsörrent a telefonja. Elővette a zakója zsebéből és megnézte. Egy számára teljesen idegen szám hívta. Nézte egy ideig, majd rányomott a fogadás gombra.

– Pronto – szólt bele olaszul, de a következő pillanatban az egész arca megmerevedett.

– Borisz vagyok – dörmögte bele az ukrán.

– Mit akarsz, Borisz? – kérdezte tört magyarsággal Il Capo, amire a családja összes tagja felkapta a fejét.

– Beszélnünk kell!

Vittorio csendben volt egy kicsit, majd halkan megszólalt: – Miről?

– Nem telefontéma.

– Akkor, hogy akarsz velem beszélni?

– Személyesen – válaszolt tőmondatban, ukrán akcentussal.

Vittorio hosszan hallgatott. Csapdának érezte a találkozót, és nem szívesen sétált volna bele.

– Tudunk ma találkozni? – sürgette Borisz.

– Más terveim voltak mára.

– Sürgős! – vágott közbe az ukrán.

– Rendben – egyezett bele Vittorio. – Mikor?

– Egy óra múlva.

– Hol?

– Nálam.

Il Capo felnevetett.

– Azt hiszed, ilyen könnyen besétálok a csapdádba? Találkozzunk nálam!

– Én meg oda nem megyek – felelte azonnal Borisz.

– Akkor itt végére is értünk a beszélgetésnek – zárta le a társalgást Vittorio és kinyomta a hívást. Alig tette le, újra megcsörrent a kezében lévő telefon.

– Mit akarsz még, Borisz? – vette fel szinte azonnal az olasz férfi.

– Legyen akkor egy semleges hely.

Vittorio újra felkacagott.

– Gondolom, te mondod meg, hogy mi legyen az a semleges hely – jegyezte meg gúnyosan Il Capo, majd a hangja hirtelen dühödtté vált. – Te ennyire hülyének nézel engem, Kovalenko?

– Mondj egy helyet, és azonnal indulok oda!

Vittoriót meglepte az ukrán felvetése.

– Három embert viszek csak magammal, te se gyere többel. Nyílt terep legyen, ahol nincs semmilyen magaslat, ahol elbújhatnak az olaszaid – tett burkolt célzást a bérgyilkosokra.

– Rendben – egyezett bele. – Péter pár perc múlva küldi a koordinátákat. De Borisz – tette azért hozzá fenyegető hanglejtéssel –, ha csapda, akkor halott ember vagy.

– Nem öletek meg olyat, akitől segítséget várok – zárta le a beszélgetést a férfi, és megszakította a vonalat.

Vittorio elvette a fülétől a telefont, és összehúzott szemekkel a kijelzőjét nézte. Az ukrán utolsó szavain gondolkodott. Volt egy sejtése, hogy miért is kereste meg Borisz, de közben attól is tartott, hogy csak így akarja csapdába csalni.

Bal kezét a szájához emelte, és az ujjait végigfuttatta simára borotvált bőrén. Szigorú vonásai most még keményebbé váltak, ami egyenesen megrémítette a családját.

– Valami baj van, apám? – szólalt meg halkan Fabio, de Vittorio felemelte a mutatóujját, csendre intve a középső fiát. Kikereste a telefonjából Péter számát, majd felállt az asztaltól és elindult kifelé. Mivel nála az ebédlőasztal szent volt, így üzleti dolgokról nem engedte, hogy beszéljenek ott.

Fabio is és Vincenzo is azonnal felpattant az asztaltól és az apjuk után siettek, aki meg sem állt a földszinten lévő irodájáig. Megvárták, míg befejezi Péterrel a telefonbeszélgetést, majd Fabio megszólalt.

– Mit akart Borisz?

– Találkozni velem – felelte szűkszavúan Vittorio.

– Veled megyünk – vágta rá Vincenzo, amin az apja is és az öccse is nagyon meglepődött.

– Nem, fiam – rázta meg a fejét az öreg. – Péterrel megyek. Ti – mutatott rájuk – itthon maradtok. Ha valami nem úgy alakulna, ahogy elterveztem – fordult oda Fabióhoz –, akkor tudod, mit kell tenned.

– Legalább én hadd menjek veled! – kérlelte könnyes szemmel Fabio.

– Nem, fiam! – vágta rá határozottan. – Mit tanítottam neked az elmúlt hónapokban? – kérdezte, majd azonnal meg is válaszolta. – Hogy ezentúl soha nem lehetünk egyetlen egy üzleti tárgyaláson sem együtt. Mert ha valamelyikünket megölik, a másik feladata megbosszulni.

– Ne mondj ilyet, apám! – suttogta könnyes szemmel Vincenzo, aki még mindig dühös volt rá, amiért az Carlo mellett állt Viviana megölésénél, de mint apát imádta, és rettegéssel töltötte el, hogy most elveszítheti. – Odamegyek én! – ajánlotta fel.

– Nem, fiam! Borisz engem hívott, és nem foglak magam helyett feláldozni téged.

Kopogtak, majd nyílt az ajtó, és Alessió lépett be rajta. A megjelenése jelzés volt Vittorio számára, hogy készen állnak az indulásra.

– Nem hagyhatjátok el a házat! – emelte rájuk fenyegetően a jobb mutatóujját, hogy ezzel is nyomatékosítsa szavait, majd elindult az ajtó irányába. – Andiamo! – intett oda kifelé menet Alessiónak, az egyik legmegbízhatóbb olasz bérgyilkosának, aki csak bólintott egyet, és némán követte a főnökét.

Vittorio és Borisz

Vittorio lesietett a hosszú kőlépcsőn, és megállt újonnan vett, golyóálló autója mellett. Mióta Stefanót elraboltatta Borisz, és az autó szélvédőjén keresztül fejbe lövette az őt szállító sofőrt, azóta Il Capo nagyobb figyelmet szentelt a biztonságnak. Rendelt három darab páncélozott gépjárművet, amiből eggyel ő, eggyel a bérgyilkosai, és eggyel a fiai közlekedtek.

Az autó mellett Giancarlo levette az öregről a zakóját, majd ráadott egy golyóálló mellényt. Visszasegítette rá a zakóját, majd egy szövetkabátot is a hátára terített. Ezután kinyitotta az autó hátsó ajtaját. Miután Il Capo beült, becsapta, majd beszállt előre Alessio mellé. Az Afroditéhez vették az irányt, ahol csak annyira álltak meg, míg Pétert felvették, majd továbbindultak arra a helyre, amit Vittorio jobbkeze üzenetben átküldött Borisznak.

A kocsiban egy ideig néma csend uralkodott. Mindenki feszült volt a találkozó miatt.

– Főnök, szerinted mit akar Borisz? – szólalt meg hosszú hallgatás után olaszul Péter.

– Nem tudom. Állítólag a segítségemre van szüksége.

– A kölykök miatt? – tett célzást a két fiatalra, Stefanóra és Karinára.

– Gondolom, igen.

– Remélem, hogy nem ezzel az indokkal akarnak csapdába csalni.

– Ezért kell nagyon figyelnetek – hangsúlyozta ki az öreg. – Bármi gyanúsat láttok, azonnal végeztek velük.

A három férfi némán bólintott, hogy megértették. A kocsit ezután újra csend kerítette a hatalmába. A várost elhagyva Alessio gyorsított, de a sebességet betartva ahhoz a pusztában álló sóderbányához igyekezett, amit Péter helyszínül megadott.

Félóra elteltével Alessio lekanyarodott a főútról és egy mellékúton haladt tovább. Már messziről kiszúrta az ukránok fekete Mercedesét, ami előttük haladt. Gázt adott, hogy minél hamarabb utolérje a kocsit. Nem szerette volna szem elől téveszteni az ukránokat, hogy ne legyen lehetőségük hátba támadni őket.

A bányához érve Boriszék továbbhajtottak egy nyílt terepre, majd megfordultak a kocsijukkal, és megálltak ötszáz méternyire Vittorióéktól.

– Hagyd járva a motort! – szólt előre Péter, miközben jó alaposan szemügyre vette a velük szemben álló autót. A Mercedes körül nagy volt a csend. Senki sem szállt ki belőle.

– Mi legyen, főnök? – érdeklődött csendesen Giancarlo.

– Várunk! – mormogta Vittorio.

Pár perc csend után megcsörrent Il Capo telefonja. Az öreg előkotorta és felvette.

– Most mi van? – türelmetlenkedett Borisz.

– Várunk, hogy kiszálljatok.

– Persze, hogy az embereid agyonlőhessenek.

– Vagy a tieid engem – válaszolta meg azonnal Vittorio.

– Három embert hoztam, ahogy megbeszéltük.

– Én is.

– Akkor szálljunk ki egyszerre – mondta az ukrán, és kinyomta a hívást.

Először mindkét kocsi első ajtaja nyílt ki, majd szinte egy időben nyitották ki a hátsó ajtókat a testőrök. A sofőrök az autóban maradtak, és feszült figyelemmel kísérték végig a történéseket. Balról Giancarlo, jobbról Péter fogta közre Vittoriót. A kezüket az oldalukon lévő fegyverükre helyezték, miközben lépéseket tettek a három ukrán felé, akik szintén elindultak.

– Ez sík terep? – mutatott körbe Borisz, mikor megálltak Vittoriótól pár lépésre.

– Hirtelen nem volt jobb – vonta meg a vállát Péter.

– Vagy mert itt könnyen célba tudnak venni az embereitek – fürkészte a környéket.

– Nem küldtem ide az embereimet – felelte komoly arccal Il Capo, de rögtön vissza is kérdezett. – És te?

– Ennyien vagyunk – tárta szét a két karját, rámutatva a mellette álló embereire.

– Miért vagyunk most itt, Borisz? – kérdezett rá Vittorio.

– Megölték a gyerekeinket – tért rögtön a lényegre az ukrán.

– Ezért hívtál ide, hogy két hónap elteltével ezt közöld velem? – dühöngött Vittorio.

– Bosszút kell állnunk.

– Segítségkérést mondtál a telefonba, nem bosszút.

– Miért érzem úgy, hogy téged nem érdekel a fiad halála? – kérdezett rá gyanakodva Borisz.

Il Capo rögtön rájött, hogy a viselkedése nem pont azt mutatja, amit egy apának éreznie kellene, akinek a fiát meggyilkolták.

– Mire akarsz ezzel célozni, Borisz? – emelte meg egyre jobban a hangját. – Azt hiszed, én nem szenvedek attól, hogy nincs mellettem a fiam?

Direkt így fogalmazott, mert arra képtelen volt, hogy halottnak titulálja a legkisebb gyerekét.

– Nem úgy nézel ki, mint akit nagyon megviselt – jegyezte meg az ukrán.

– Mit tudsz te rólam? – üvöltött rá. – Azért mert nem sírok a válladon, már nincsenek is érzéseim a fiam iránt?

– Nem látom, hogy tennél is valamit azért, hogy kézre kerítsd azokat, akik ezt tették.

– Én sem látom, hogy te tettél volna bármit is, hogy megtaláld a lányod gyilkosát – vágott vissza azonnal.

– Mindent megtettem, de megakadt a dolog, ezért kell a segítséged. Tudnom kell, hogy ti mire jutottatok.

– Péter – szólt oda a mellette álló jobbkezének Il Capo.

– Az e-mailcím ahhoz a szlovák, Robert nevű taghoz köthető, akit pár hónapja kinyírtak. – Hallgatott egy kis ideig, Borisz arcát nézte, amin látszott, hogy ezzel ő is tisztában van. – Azt feltételezzük, hogy az ő főnöke rendelte el a gyilkosságokat, mivel azt hiszi, hogy egyikünk végeztette ki Robertet és a családját.

Péternek nem volt szándékában mást közölni, de Borisz vonásai elárulták, hogy nagyon elégedetlen ezzel a tájékoztatással.

– Ennyi? – tárta szét a két karját dühösen az ukrán. – Ennyit sikerült kideríteni két hónap alatt?

– Miért, ti mire jutottatok? – kérdezte gúnyosan Péter.

– Hát, ennél azért többre – vágta rá Igor, Borisz első számú embere.

– Te, aki az éjszakát vezeted, két hónap elteltével sem tudod, hogy ki ölte meg a gyerekedet? – támadta dühösen Borisz Vittoriót. – Vagy azért nem csinálsz semmit sem, mert a te kezed is benne van?

– Hogy merészeled? – emelte rá fenyegetően a jobb mutatóujját Il Capo.

– Ha valakinek megölik a gyerekét, az minden követ megmozgat, hogy megtalálja a gyilkosait és bosszút álljon rajtuk.

– Mit tudsz te arról, hogy mit teszek és mit nem?

– Látom, hogy szart sem csinálsz.

– Vigyázz a szádra, Borisz! – lépett egyet felé mérgesen Vittorio, mire az ukrán két embere összezárt a főnöke előtt.

Péter és Giancarlo abban a pillanatban fegyvert rántottak, amint észlelték, hogy Borisz emberei fenyegetően lépnek fel.

– Békésen jöttünk ide – tette rá a kezét a két embere fegyverére Il Capo, és a föld felé nyomta azokat. – Szerintem távozzunk is úgy – emelte a tekintetét Boriszra.

– Ezek szerint neked nem áll szándékodban megbosszulni a fiad halálát – állapította meg az ukrán, közben lebiggyesztett szájszéllel végignézett rajta.

– Mint apa, támogatlak, és ha megtudok valamit, szólok, de ennél több segítségre tőlem ne számíts!

– Nem kell tőled semmilyen segítség. A szememben ezek után te nem vagy apa, de még csak férfi sem – mérte végig lenézően, majd sarkon fordult és a kocsijához viharzott. A két embere hátrált, de közben a szemüket egy pillanatra sem vették le Vittorióékról. Tartottak tőle, hogy az emberei hátba lövik őket, de azok nem mozdultak egészen addig, míg ők az autójukhoz nem értek.

Péter száját egy megkönnyebbült sóhaj hagyta el, mikor beszálltak a golyóálló kocsijukba.

– Jól felpiszkáltad a nagy medvét – tett célzást Boriszra a testőrök főnöke.

– Ez volt a célom – ismerte be Vittorio. – Egész eddig csak töketlenkedtek. Remélem, ezek után megtalálja azt, akinek Robert dolgozott, és likvidálja – mondta érzelemmentes hangon, majd előreszólt Alessiónak, hogy indulhatnak.

Borisz

Borisz egész úton megállás nélkül káromkodott. El sem akarta hinni, hogy az éjszakában olyan nagyra tartott vezér szó nélkül hagyja a fia megölését.

– Hogyan tovább, főnök? – érdeklődött csendesen Igor, mikor Borisz tartott egy pillanatnyi szünetet.

Kovalenko csak némán megrázta a fejét. Egyelőre fogalma sem volt róla, hogy mit is csináljanak.

– Nekem lenne egy ötletem.

– Halljuk! – biccentett egyet felé.

– Kapjuk el Robert embereit, akik a drogot terítették, és fingassuk meg kicsit őket. Ha nem tudnak semmit, akkor menjünk ki Szlovákba, és kerítsük elő a rokonait. Valaki csak tudja, hogy ki is a nagykutya.

– Rendben – bólintott rá. – Akiket elkaptok, vigyétek a szokott helyre, ha beszélnek, ha nem, nyírjátok ki őket. Egy tanú sem maradhat.

– Értettem, főnök. Il Capóval mi a terved?

– Tartasd szemmel! – parancsolta meg. – Gyanús nekem ez az egész dolog, nem úgy reagált, mint egy normális apa.

– Mire gondolsz?

– Szerintem az ő fia él! – állt elő hirtelen egy mindenre magyarázatot adó teóriával.

– Nem értelek! – rázta meg a fejét Igor, aki kezdte azt hinni, hogy a főnöke teljesen megbolondult.

– Egy apa, akinek megölték a gyerekét, nem így viselkedik – masszírozta meg az állát Borisz, közben egész kicsire húzta a szemeit, mintha nagyon gondolkodna. – Szerintem életben maradt a fiú, és vele zsarolják Vittoriót. Különben miért tűrné el, hogy az utcán továbbra is árulják a szlovákok által terjesztett drogot?

– Lehet, hogy nem is tud róla, hogy újra kint van a szlovákok anyaga – vetette fel Igor. – Mi is csak tegnap értesültünk róla.

– Ő mindig mindenről hamarabb értesül, mint mi. Kizárt, hogy erről ne tudna.

– Igazad lehet, főnök! – bólogatott Igor.

– Kapjatok el mindenkit, aki a szlovákoknak dolgozik! A lányok tartsák nyitva a szemüket és azonnal jelentsenek, ha feltűnik valaki a placcon.

– Úgy lesz, főnök.

– Ha kiderül, hogy Vittorio azért nem segített, mert a fia végig életben volt, akkor egy dolgotok van: végezni a kölyökkel.

Igor csak némán bólintott egyet, hogy megértette, majd elővette a telefonját és az egyik emberének a számát tárcsázta.

Dalma és Natalia

Natalia, Borisz Kovalenko felesége hónapok óta először mozdult ki a kastélyból. Most is csak azért, hogy felkeresse az Orosz Ortodox Egyházközösséget. Vigaszra volt szüksége és úgy érezte, hogy ezt csak ott kaphatja meg. Mióta meglátta azokat a fényképeket a férje számítógépén, sem éjjele, sem nappala nincs. Magát hibáztatta a történtekért, hisz’ ő volt az, aki segített a két fiatal szökésében. Próbálta a lelkiismeretét azzal nyugtatni, hogy ő csak jót akart, de az agyát nem tudta erről meggyőzni. Mivel a férjével ezt nem tudta megbeszélni, így az egyház felé fordult. Úgy gondolta, hogy a hit segít majd a gyász feldolgozásában, és a lelke talán megnyugvást talál.

Borisz két testőre vitte el az egyházközösséghez, de Natalia azt nem engedte meg nekik, hogy oda bemenjenek vele. Egyedül akart maradni a gondolataival és Istennel. Feloldozást szeretett volna kapni, de egy óra múlva, mikor kilépett a templomból, mégsem érezte azt, hogy megnyugvást talált volna.

Épp be akart ülni a kocsijába, amikor lépésben elhaladt mellettük egy páncélozott autó. Natalia, ahogy benézett, Dalmát, Il Capo feleségét pillantotta meg.

– Kövesd azt a kocsit! – parancsolta meg a sofőrnek, amint bepattant hátulra, és rámutatott a sötét színű járműre.

A férfi csak bólintott, és azon nyomban utána indult. Natalia behelyezkedett középre, hogy minél jobban szemmel tudja tartani az autót.

Legbelül hatalmas megnyugvást érzett. Egy isteni jelként tekintett erre a találkozóra, hisz’ eddig személyesen még sosem keresztezték egymás útját, csak fotókat látott az éjszakát irányító ember feleségéről, aki régen nagyon befutott modell volt.

Több mint félórán keresztül haladtak a nyomukban, amikor a kocsi befordult az egyik pláza parkolójába. Natalia intett a sofőrnek, hogy oda is menjen utánuk.

Miután leparkoltak, az ukrán sofőr is keresett egy szabad parkolóhelyet. Alig állt meg a kocsi, Natalia már ki is pattant. A sofőr mellett ülő testőr kivágta az ajtót és a nő után rohant. Elkapta a karját és visszahúzta.

– Engedj el! – dühöngött az anya, aki teljesen kétségbeesett attól, hogy szem elől téveszti Dalmát.

– Mit csinálsz? – támadta le ukránul a testőr.

– Engedj! Beszélnem kell azzal a nővel! – rántotta el a karját, és Dalma után sietett.

– Gyere már! – kiáltott oda a testőr a sofőrnek, majd Natalia után iramodott. Tudta, ha szem elől téveszti és a nőnek valami baja lesz, Borisz elevenen megnyúzza őket.

Mire Natalia az ajtóhoz ért, már mindkét férfi mögötte volt. A nő szinte futva tette meg az utat a pláza bejáratáig. Egészen addig nem tudott megnyugodni, míg a folyosóra kilépve nem látta a saját szemével Dalmát, aki egy világmárkákat árusító üzletbe tért be. Natalia is oda vette az irányt, de belépve váratlanul megtorpant. Hirtelen nem tudta, hogy mit is keres ő ott. Fogalma sem volt róla, hogy mit fog mondani a nőnek, ha szembekerül vele. Vagy mit fog tenni, ha a bemutatkozása után Dalma elzavarja őt. Hisz’ nem tudhatja, hogy milyen reakciót fog kiváltani belőle, ha csak úgy elé toppan.

– Segíthetek valamiben? – zavarta meg Natalia gondolatait az egyik eladó.

– Nem, köszönöm – suttogta, majd lehajtott fejjel elindult az egyik állványhoz. Széthúzgálta az ott lévő ruhákat, de egyikre sem vetett egy pillantást sem, szemét végig Dalmán tartotta, amit Il Capo feleségének a testőrei egy idő után ki is szúrtak, és az egyikük elindult felé. Abban a percben Natalia mellett termett a két ukrán, és kezüket a zakójuk alá csúsztatták.

Dalma testőre hátrálni kezdett, közben odaintett a másiknak.

– Mennünk kell! – kapta el Dalma karját a másik testőr.

– Ne! – esett kétségbe Natalia, aki rettegett még csak a gondolattól is, hogy elviszik a férfiak Dalmát. – Signora Arrivabene – szólt a kifelé igyekvő nő után. – Beszélnünk kell! – indult meg Dalma irányába, de a saját testőre elkapta a karját és nem engedte. – Natalia vagyok, Karina édesanyja – kiáltott utána sírva.

Dalma az ajtóban megállt, és lassan megfordult.

– Kérem! – suttogta elcsukló hangon Natalia.

Dalma tett egy lépést felé, de a testőrei egyszerre kaptak a karja után. A nő dühösen megemelte a jobb kezét és szétnyitott tenyerét feltartotta, jelezve nekik, hogy engedjék el. Lassan visszaindult a nőhöz.

– Engedjetek már el, barmok! – kiáltott rá a testőreire Natalia, és dühösen elrántotta a karjait.

– Mit akar tőlem? – érdeklődött csendesen Dalma, mikor Karina anyjához ért.

– Beszélni magával.

– Nekünk nincs beszélnivalónk – rázta meg a fejét, majd hátat fordítva az ukrán nőnek elindult kifelé.

– Könyörgöm – zokogott fel Natalia. – Muszáj beszélnem valakivel, aki most ugyanazt a fájdalmat éli át, amit én.

Dalmát megállították a szavai. Nagyot nyelt, és egy másodpercre lehunyta a szemeit. Tudta, hogy most nem rohanhat el, hisz’ ő Natalia szemében egy megtört, gyászoló anya, és ha elmegy, akkor csak egy érzéketlen nő lesz. De úgy érezte, hogy arra is képtelen, hogy egy olyan gyereket gyászoljon, aki nem is halt meg.

Mély levegőt vett és lassan visszafordult. Ahogy belenézett Natalia szemeibe, a szíve összeszorult. Legszívesebben elmondta volna neki az igazat, de nem tehette. Azzal a saját fia életét sodorná veszélybe, hisz’ Natalia annak a Borisznak a felesége, akitől meg akarják óvni a fiatalokat.

– Miről akar beszélni velem? – szólalt meg csendesen Dalma.

– Lenne kedve beülni velem egy kávéra? – tett pár bizonytalan lépést a nő felé Natalia.

Dalma tudta, hogy most kellene nemet mondania, de nem bírta megtenni, csak némán bólintott egyet, és elindult az üzletből kifelé. Natalia csatlakozott hozzá, majd a négy testőr is követte őket.

– Ők végig velünk lesznek? – mutatott hátra Dalma, akinek nagyon nem tetszett a két marcona ukrán.

– Hiába küldeném el őket, nem fognak elmenni.

– Akkor kérje meg őket, hogy messzebb üljenek le! – válaszolta komoly hangon a volt modell.

A kávézóhoz érve Natalia ukránul utasította a két férfit arra, hogy kint várjanak. Dalma is így tett. Ő magyarul parancsolta meg az embereinek, hogy maradjanak a folyosón a korlát mellett, míg ők megkávéznak. Ezután Dalma egyenesen a sarokban lévő egyik asztalhoz ment, és háttal a testőröknek leült. Natalia vele szemben foglalt helyet. Csendben ültek egész addig, míg a felszolgáló meg nem jelent. Rendeltek két latte macchiatót, majd némán várták, hogy a fiatal nő elkészítse. Dalma kissé megemelt fejjel, de lesütött szemekkel ült ott. Gondolatai közben azon jártak, hogy mit is fog mondani a vele szemben ülő nőnek, ha rákérdez a két fiatal halálára.

Natalia lehajtott fejjel ült, közben a szeme sarkából a tőle jóval idősebb nőt méregette, akinek az arcán semmilyen érzelem nem volt látható.

– Őszintén sajnálom, amit a férjem tett – kezdeményezett beszélgetést Natalia. – Nem kellett volna elraboltatnia Stefanót, és akkor talán még mindketten élnének. – Az utolsó szónál elcsuklott a hangja. Reszkető kézzel húzta magához kávés italát, és kavart rajta egyet.

Dalma a nőre emelte a tekintetét. Most először időzött el a szeme hosszabbam rajta. Az ukrán nő jóval fiatalabb volt tőle, de idősebbnek tűnt a koránál. Látszott rajta, hogy nagyon megtörte őt az elmúlt két hónap.

– De ugyanolyan hibás vagyok én is – folytatta rövid hallgatás után Natalia. Dalma tágra nyílt szemekkel nézett rá. Nem tudta, hogy mit is akar kihozni ebből. – A férjem nem tudja, de én segítettem nekik megszökni. – Nagyot nyelt, elnyomva a könnyeit. – Ha nem tettem volna, akkor a lányom még mindig élne.

– De az én fiam nem – suttogta Dalma könnyes szemmel. A szíve mélyén nagyon hálás volt Nataliának, amiért megmentette ezzel Stefano életét.

– Bocsásson meg nekem! – zokogott fel Natalia. – Én nem akartam rosszat ezzel… nem tudtam, hogy később megölik őket… azt hittem, jót cselekszem azzal, hogy kiszabadítom őt – fejezte be suttogva, nehogy a testőrei meghallják, hogy miről beszélnek. – Nem tudtam, hogy a halálba küldöm őket.

Dalma szemét elöntötte a könny. Szeretett volna mondani valamit, de most képtelen volt megszólalni. Pedig a szíve szakadt meg az anyáért, aki saját magát hibáztatja a történtekért és abban a tudatban van, hogy ő küldte a halálba a két fiatalt.

– Hogy lehet feldolgozni egy gyerek elvesztését? – kérdezte sírva Natalia.

Dalma hallgatott. Lehajtotta a fejét és hagyta, hogy a könnyei utat törjenek maguknak. Az a nap jutott az eszébe, mikor a férje irodájában meglátta a két fiatalról készült véres képeket. A földön fekve ordított önkívületében. Azt a fájdalmat senkinek sem kívánja, amit egészen addig a percig érzett, míg meg nem hallotta a telefonban a fia hangját. Igaz, személyesen azóta sem találkozhatott vele, de ritkán azért tudnak beszélni pár szót.

– Nekem most mennem kell – ugrott fel az asztaltól Dalma és el akart menekülni, de Natalia elkapta a kezét és könnyes arcához húzta.

– Ne hagyjon itt, kérem! – zokogott. – Senkim sincs, akivel beszélni tudnék erről a nagy fájdalomról, ami szétszakít.

– Natalia, sajnálom, de nem tudok magának segíteni – próbálta magáról lefejteni a kezét.