A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Corinne Michaels: Help Me Remember (Rose Canyon #1), 2022

Fordította
FARKAS NÓRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek, 2018

Miénk az éjszaka, 2019

Várj még rám, 2019

Maradj közel (társszerző: Melanie Harlow), 2019

Ne csak a testemre figyelj, 2020

Arrowood Brothers-sorozat 1–4., 2021–2022

Egyszer már szerettél, 2022

Willow Creek Valley 1–4., 2022–2023

Copyright © 2023. HELP ME REMEMBER by Corinne Michaels

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-31-0

Ajánlás

Sommer Steinnek… köszönet, amiért nem rúgtál ki – egyelőre.

ELSŐ FEJEZET

Brielle

A szemem kinyílik, majd ismét becsukódik, mert elvakít a fény. Olyan erővel rohan meg a fejfájás, hogy elakad a lélegzetem.

Mi a fene történt?

Enyhe nyomást érzek a karomon, aztán anyám lágy hangja tölti be a csendet.

– Brielle, drágám! Minden rendben van. Nyisd ki a szemed, édes kislányom!

Néhány mély belégzést követően újra megpróbálkozom vele. Ezúttal felkészültem a világosságra és a nap sugarait visszaverő, steril fehér falakra. Siető léptek hangja üti meg a fülemet, majd egy másodperccel később valaki lehúzza a redőnyt, amivel árnyékot vet, és a rám telepedő sötétségben kicsivel könnyebb felemelni a szemhéjamat.

– Hol… – igyekszem megformálni a szavakat, de szörnyen száraz a torkom. Mintha ezer kést nyeltem volna le, és évek óta nem ittam volna egy korty vizet sem.

Anya áll az ágyamnál, mellette a sógornőm, Addison. Elfordítom a fejem, hogy megnézzem, ki van a másik oldalon, ami nagy hiba, mert ettől a fájdalom újabb hulláma lövell át a koponyámon. A fejemhez kapom a kezem, hogy csökkentsem a szorító fájdalmat, de nem csillapodik egykönnyen.

Valaki, aki gondolom, az orvos, rendel gyógyszert, aztán suttogóra fogja a hangját.

– Brielle, Holden vagyok. Mindjárt adunk fájdalomcsillapítót a fejedre.

Holden? A bátyám legjobb barátja van itt? Nem értem. Ő évekkel ezelőtt elment Rose Canyonból, és csak évente egyszer jön vissza.

Megint megszólal.

– Tudod, hol vagy?

Felteszem, a kórházban vagyok, tekintve, hogy monitorok vesznek körül és ágyban fekszem, így aztán bólintok.

– M-mi t-tö-történt? – próbálom fulladozva kinyögni a szavakat.

A hátam mögül ideszűrődő pittyegésen kívül nem hallok semmit. Igyekszem felnyitni a szemhéjamat és nyitva is tartani, mintha ez segíthetne válaszokat találni a „mit keresek itt?” kérdésre. Amikor végre idefigyelnek, rájövök, hogy egyenesen a bátyám három legjobb barátjára bámulok. Középen áll Holden fehér köpenyben. Mellette Spencer Cross, magas, sötét hajú és bűnös gondolatokat keltő férfi, aki tizenhárom éves korom óta bejáratos az álmaimba, de akit sosem kaphatok meg. Mögötte Emmett Maxwell téblábol, aki… a hadseregben szolgál, és épp bevetésen van… mi a fene?

Miért van rajta rendőregyenruha? Egyáltalán mit keres itt? Isaacnek be nem áll a szája a hetente küldött e-mailjeiről, mert persze Emmettnek muszáj volt belépnie a különleges erőkhöz. Nem bírta volna csak simán leszolgálni az idejét, aztán visszatérni – mindenképp hősködnie kellett, ami cseppet sem meglepő.

– Tudod, miért vagy kórházban? – kérdezi Holden.

Megrázom a fejem, de a következő pillanatban már bánom is a mozdulatot.

Lágy mosolyával simogatón néz rám, aztán megkérdezi:

– Mi a teljes neved?

– Brielle Angelina Davis.

– Mikor születtél?

– Október hetedikén.

– Hova jártál középiskolába?

– Ahová mindannyian – értetlenkedem. – A Rose Canyon-i középiskolába.

Emmett előrébb lép: kigyúrtabb, mint ahogy emlékeztem rá, a mellkasa széles, és a karizma annyira duzzad az egyenruhája alatt, hogy bármelyik pillanatban szétpattanhat a varrás. A megnyerő mosolyát villantja rám, és Holden vállára teszi a kezét.

– Brielle, mit gondolsz, készen állsz rá, hogy válaszolj néhány kérdésemre? Tudom, hogy valószínűleg fájdalmaid vannak és kimerült vagy, de ez fontos.

Kérdések? Nem kérdésekre válaszoltam eddig is?

A kezemre nehezedő nyomás fokozódik, amitől eszembe jut, hogy anyám is itt van, és lassan felé fordulok. Barna szeme alatt karikák sötétlenek, az arcán könnyek csorognak. Addy ott áll mellette, és ő is úgy fest, mint aki vagy egy hete nem aludt. Még egyszer körbepillantok, és azon tűnődöm, hol a fenében lehet a bátyám. Majd Isaac elárulja, mi a baj. Ő mindig őszinte velem.

– Isaac? – kiáltok, azt gondolva, hogy talán kint van a folyosón, vagy ilyesmi.

Addison a szájához kapja a kezét, és félrenéz. Anyám most szorosabban markolja a kezemet, aztán Addyé után nyúl.

– Mi van Isaackel? – kérdezi Holden, és most megint rá összpontosítok.

– Hol van?

Emmett szólal meg.

– Mire emlékszel abból, amikor legutóbb Isaackel voltál?

– Én nem… Én nem… – Körbenézek, és nem értem, mit keresek egy kórházban vagy hogy egyáltalán mi a fene folyik itt. – Segítség. Én nem…

– Nyugodj meg, Brie! – szólal meg gyorsan Holden. – Biztonságban vagy. Csak mondd el nekünk, hogy mi történt.

Megrázom a fejem, mert nem értem, miért kérdezi ezt tőlem, amitől fájdalom hasít keresztül a fejemen. Szorosan behunyom a szemem, várva, hogy kicsit alábbhagyjon a sajgás, és meg tudjak szólalni.

– Nem… nem tudom – suttogom végül. – Miért vagyok itt? Mi történik? Hol van Isaac? Miért sírtok mindannyian? Mi bajom van?

Holden közelebb lép, és egy pillanatra sem veszi le rólam a tekintetét.

– Nincs semmi baj, de szeretném, ha megpróbálnál néhány nyugodt lélegzetet venni, jó? – Eltúlzott mozdulattal mélyen belélegzi a levegőt, egy másodpercig bent tartja, majd lassan kifújja. Néhány próbálkozás után sikerül utánoznom őt, de a pánik még mindig ott van, és a bensőmet marcangolja. Holden most Emmetthez fordul: – Még nem áll készen rá. Miért nem adtok nekünk néhány percet, hogy felmérjem az állapotát, és megvárjuk, hogy összeszedje magát? Szüksége van egy kis időre.

Anyám feltápászkodik mellőlem, de egy percre sem engedi el a kezemet.

– Nem fogom magára hagyni.

– Mrs. Davis, meg kell vizsgálnom őt, és jobb lenne, ha ezt zavartalanul tehetném.

Bármit megteszek, csak valaki válaszoljon a kérdéseimre. De ismerem anyámat, soha nem adja fel harc nélkül.

– Anya, nincs semmi baj. Nekem csak… Szükségem van egy percre. – A mosolyom elég halovány, de anyám bólint, és hagyja, hogy a kezem kicsússzon az övéből.

Miután Spencer, Emmett, Addison és az anyám távoznak, belép egy ápoló, és Holden meg ő odaállnak az ágyam mellé.

Holden közelebb lép, és egy lámpával belevilágít a szemembe, aztán pedig letelepszik az ágyam szélére.

– Tudom, mennyire zavarba ejtő és megterhelő lehet ilyen körülmények közt felébredni. Most szeretném ellenőrizni az életfunkcióidat, aztán beszélgetünk, rendben?

A torkomra mutatok, mire az ápoló egy poharat nyom a kezembe szívószállal.

– Először csak kis kortyokban igyon! Üres a gyomra, nem szabad sietni.

Kortyolgatom a jéghideg folyadékot, és hagyom, hogy enyhítse kissé a fájdalmat. Folytatni akarom, hogy az érzés soha ne szűnjön meg, de az ápoló gyorsan elhúzza előlem a poharat.

Aztán Holden három tárgy fotóját tolja elém.

– Néhány perc múlva ezekről a tárgyakról foglak kérdezni, és az emlékezetedbe kell vésned őket, hogy válaszolni tudj majd. Szeretnéd még egyszer megnézni a képeket?

Egy csésze, egy kulcs és egy madár van rajtuk. Nem kell agysebésznek lenni, hogy megjegyezze az ember.

– Nem, kösz, ez így okés.

– Rendben. Most pedig felemelnéd a kezed, és nekinyomnád az enyémnek? – Úgy teszek, ahogy kérte, ő pedig elégedetten bólogat, majd elvégez még néhány apró vizsgálatot. Megnézi a pulzusomat, és elhadar pár számot. Közben ide-oda cikáznak a gondolatok az agyamban, de túlságosan fáradt vagyok ahhoz, hogy üldözőbe vegyem őket.

Holden az ápolóhoz intézi a szavait.

– A páciens arcán körben friss zúzódások láthatók, ezért újabb felvételeket kell készítenünk, mielőtt elbocsátjuk. Kérnék még egy MRI-t is, hogy megnézzük, lelohadt-e a két sérülésből származó duzzanat.

– Mennyire súlyosak a zúzódások? – kérdezem.

– Semmi komoly. Egy-két héten belül meg kell gyógyulniuk.

Bólintok.

– Oké. És mi a helyzet a fejsérüléssel?

– A vizsgálatok és a második MRI után többet fogunk tudni. Utána majd átbeszélhetjük az eredményeket, rendben?

– Megmondanád, hogy kerültem ide és mi folyik itt?

– Ahogy mondtam, átbeszéljük az összes leletet, amint végeztünk a vizsgálatokkal.

Végigmegyünk egy rakás kérdésen, de közben kóvályog a fejem. Egyfolytában arra várok, hogy a bátyám belépjen az ajtón és megmondja Holdennek, hová dugja fel az orvosi vizsgálatait.

Miután az összes kérdésre válaszoltam, leteszi a tabletjét.

– Mit volt az első képen, amit mutattam neked?

Veszek egy mély lélegzetet, és leblokkol az agyam.

– Én… Az egy… – Hátradöntöm a fejem, és megpróbálok gondolkodni. Tudom már. – Egy csésze! – bököm ki diadalmasan.

– Helyes. A második képet fel tudod idézni?

– Igen, kulcsok voltak rajta.

Elmosolyodik, az ápoló biccent a fejével.

– Kitűnő, Brielle. Emlékszel az utolsó képre?

Igen, persze. Tudom, mi volt az… mindjárt eszembe jut. Próbálom felidézni, ahogy mutatja nekem a képeket, de lassúak és kuszák a gondolataim.

– Igen, csak annyira fáradt vagyok.

A keze a karomra siklik.

– Remekül csinálod.

Nem érzem annyira remeknek a teljesítményemet.

– Elmondod nekem, mi az utolsó dolog, amire emlékszel?

Lenézek a kezemre, és megforgatom az ujjamon az apámtól kapott gyűrűt. Próbálok gondolkodni. A gyerekkorommal kezdem: felidézem az ünnepeket, a születésnapokat és a nyaralásokat. A bátyám és én folyamatosan csintalankodtunk, de mindig szegény Isaac vitte el a balhét. Apám engem képtelen lett volna megbüntetni, és én ezt teljes mértékben ki is használtam.

Emlékszem a középiskolai ballagásomra, a halványlila ruhára, amit a talárom alatt viseltem és arra, amikor apám két nappal később meghalt.

A temetés emlékét könnyek és szomorúság homályosítják el, de arra tisztán emlékszem, hogy Isaac volt a kőszikla, ami megtartotta anyámat a széteséstől.

Aztán emlékszem a megismerkedésünkre Henryvel. Másodéves voltam a főiskolán, együtt jártunk matekra. Atyaég, hogy mennyire helyes és vicces srác volt! Az első randink végén megcsókolt a kollégium előtt, és megesküdtem volna, hogy még egy órával utána is bizsergett az ajkam.

Varázslatos volt.

Az elsőt aztán egy sor újabb randi követte. Számos újabb emlékkép arról, ahogy egymásba szeretünk, majd lediplomázunk a főiskolán. Hogy milyen izgatottan bontogattuk az értesítőt, hogy felvettek bennünket ugyanarra az oregoni egyetemre.

Emlékszem a lakásra, ahová beköltöztünk, készen arra, hogy elkezdjük az életünket, miközben kitartóan építgettük a karrierünket. Két évvel és egy újabb diplomával később már nem voltunk annyira izgatottak, mert már nem voltunk iskolás gyerekek, kénytelenek voltunk felnőtt, felelős döntéseket hozni.

Mint például amikor úgy döntöttem, hogy visszaköltözöm Rose Canyonba, míg Henry Portlandben maradt, és a családi üzletben gürizett, amit átvenni készült. Ez néhány hónappal ezelőtt volt.

Elszakítom a tekintetem a gyűrűmről, és látom, hogy Holden engem figyel, a válaszomra várva.

– Úgy fél éve végeztem az egyetemen. Ezután Addisonnal és Isaackel laktam együtt, miközben állást kerestem.

Holden lefirkant valamit.

– Jó. Még valami?

– Én… Emlékszem, hogy Isaac és Addy összeházasodtak. Hazajöttem az esküvőre. Henry meg én… – Itt szünetet tartok, mert nehezemre esik felidézni, hogy mi is történt köztünk. Nem tudom, helyes-e, amit mondani készülök, de azt hiszem, igen. – Veszekedtünk. Olyan hülyeség volt, mert folyton arra kért, hogy költözzek Portlandbe, miközben tudta, hogy nem akarok. Ó! Megkaptam az állást, amire jelentkeztem, és úgy volt, hogy kiköltözöm a bátyámék házából. – Elkerekedik a szemem, ahogy felrémlik bennem, hogy most szereztem állást, és éppen itt. Rose Canyonban.

– Mit csinálsz az új munkahelyeden?

– Szociális munkás vagyok, és egy újonnan épült ifjúsági központban dolgozom. Néhány hete kezdtem ott. – Elmosolyodom, mert úgy érzem, végre egy kis levegőhöz jutok. Sikerült felidézni.

Holden azonban nem osztja a lelkesedésemet.

– Úgy látom, izgatottnak tűnsz miatta.

– Igen, tényleg az vagyok. Ez nagyszerű hely, és… ott volt Jenna is…

Ezt lejegyzeteli magának.

– Tudsz még bármi mást mondani? A munkatársaidról vagy néhány gyerekről esetleg, akikkel ott találkoztál?

Ráncolni kezdem a homlokom.

– Nem igazán. Úgy értem, még nagyon új az egész, és még csak most ismerkedem az emberekkel. – Ahogy kimondom, valahogy nem cseng hitelesen.

– Újnak lenni nehéz – mosolyog rám Holden. – És mi a helyzet azzal, hogy miért vagy itt, a kórházban? Eszedbe jut bármi vagy bárki, akinek most itt kellene lennie a családoddal?

Sorra veszem magamban az embereket, akik itt voltak, amikor felébredtem. Nyilván nem azt várja, hogy a bátyám nevét mondjam, na meg, ő valószínűleg úgyis az iskolában van. Így hát végigsimítok az arcomon, és csak utána kérdezek rá.

– Henry?

– Mi van Henryvel?

A szívem hevesen zakatolni kezd, és zavartan előrébb hajolok, mert nem értem, miért fáj minden izmom, amikor Holden csak egy fejsérülést említett.

– Itt kellene lennie, de nincs itt. Jól van? Felhívta valaki?

– Amennyire én tudom, jól van, és biztosra veszem, hogy édesanyád már felhívta.

Hál’ istennek jól van, és nem fekszik valamelyik szomszédos szobában.

– Hamarosan itt lesz. Biztos vagyok benne. Talán csak belemerült a munkába.

– Hogy érted ezt?

Felsóhajtok.

– Henry… ha nincs itt, akkor majd itt lesz. Ez minden. Dolgozunk a kapcsolatunkon. – Legalábbis megpróbáljuk. Nehéz volt az elmúlt néhány hónap. Ő nem akar Rose Canyonba költözni, én pedig kizárt, hogy a városban éljek. Szeretem ezt a helyet, és a bátyám meg a sógornőm közelében akarok lenni. Addy gyerekeket szeretne, én pedig a valaha volt legszuperebb nagynéni címére pályázom.

– Brielle, miért vagy kórházban?

Lehunyom a szemem, és átverekszem magam az elmémet kitöltő sötétségen. Nem látok semmit.

Egyedül ez a sűrű köd vesz körül, és megakadályozza, hogy bármire is emlékezzem.

Eltévedtem. Nem látok.

A szívem hevesen ver, és minden erőmmel megpróbálok kivenni valamit, bármit, de mindenütt csak a sötétség gomolyog, és valami szorítja a mellkasomat.

Érzem a közelgő pánikot, érzem, hogy mindjárt eluralkodik rajtam.

Hirtelen felpattan a szemhéjam, és kétségbeesett tekintetemet a bátyám legjobb barátjára szegezem, miközben levegő után kapkodok.

Ó, istenem! Valami nem stimmel velem.

– Vegyél egy mély levegőt! Orrodon be, szádon ki – mondja, és nyugodt hangjával próbál lecsillapítani, de nem megy.

– Mi-mi az, amit nem tudok? Miért vagyok itt?

Holden állkapcsa összeszorul, mintha próbálna nem kimondani valamit. A pittyegő hang a hátam mögött gyorsabb ütemre vált.

– Balesetem volt?

– Nem baleset, de történt valami. Szeretném, ha megnyugodnál, Brielle. Koncentrálj a hangomra, és lélegezz mélyeket!

Újonnan támadt szorongás szorítja össze és kavarja fel a gyomromat. Ha nem baleset volt, akkor mégis mi? Nem bírok megnyugodni. Heves pánik kerít a hatalmába, és minden pillanattal egyre csak erősödik.

– Mi történt?

– Brie, hagyd abba! – veselkedik neki újra Holden. – Meg kell nyugodnod, különben kénytelen leszek adni neked valamit.

– Nem megy, mert… Nem emlékszem, miért vagyok itt. – Csak még több kérdés és feltételezés kavarog bennem. Ha nem baleset volt, akkor szándékosan tették ezt velem. Valaki bántott. Csak szeretném tudni, ki volt az és miért. Remegni kezdek, mert tudom, hogy az anyám és a sógornőm arcán látott könnyek egy olyan kérdésre adnak választ, amit nem akarok feltenni. Addy szeret engem, tudom, hogy szeret, de a reakciója, amikor… amikor kimondtam a bátyám nevét…

A rám kötött gépek most még sebesebb csipogásba kezdenek. Tudom, hogy Holden beszél hozzám, de szavait magával sodorja a szaggatott légzésem hangja és az, ahogy a pulzusom dübörög a fülemben.

Isaac.

Ahogy kimondtam a nevét, Addy megtört.

Valami itt nagyon nincs rendben.

Ó, istenem!

Nem megy. Tudnom kell. Ismét Holdenre pillantok, és a szívem a mellkasomban dübörög, ahogy egyetlen szót préselek ki magamból.

– Isaac?

– Brielle – néz a szemembe Holden mindkét karomat megragadva –, próbálj meg rám koncentrálni, és lassan lélegezz! Minden rendben.

Nem, semmi sincs rendben. Nem bírom felidézni, miért vagyok itt. Nem tudom, mi történt, és minél jobban próbálok emlékezni, annál vadabbá válik a hátam mögötti csipogás. A látásom elhomályosodik, mire Holden odakiált valamit az ápolónak.

Túlságosan magába szippantott a gondolatspirál és a kétségbeesett küzdelem a tüdőmmel, ami nem akar működni, hogy oda tudjak figyelni, mit kiabál Holden.

Aztán egy perc elteltével nyugalom árad szét a vénáimban, és a szememet lehunyva álomba merülök.

Valamiféle különös szürkület vesz körül. A közelből hangokat hallok, mintha közvetlenül mellőlem szólnának, de bármennyire is igyekszem, nem bírom kiráncigálni magam az öntudatlanságból.

– Mit mondjunk neki? – hallom Addisont.

– Semmit – feleli anyám. – Világosan megmondták, hogy nem befolyásolhatjuk az emlékeit. Türelmesnek kell lennünk, és várnunk, hogy a dolgok maguktól helyre jöjjenek.

– Teljesen össze fog törni.

– Igen, de mi itt leszünk neki.

– Fogalmam sincs, hogyan csináljuk.

Valaki kisöpri a hajamat az arcomból, majd anyám azt mondja:

– Én… én sem tudom. Olyan ez az egész, mint egy egyre szörnyűbb rémálom. Csak remélni tudom, hogy amikor majd kinyitja a szemét, minden emléke visszatér, és ugyanakkor már-már azt remélem, hogy soha nem fognak visszatérni.

Valamelyikük mélyet sóhajt.

– És ha mégsem emlékszik? – kérdezi Addison. – Akkor egyszerűen hazudni fogunk neki? Mindent el kell titkolnunk előle?

Anya szipog, és lelki szemeim előtt látom, ahogy sír.

– Szörnyű, de nincs más megoldás. Az ügyész ragaszkodott hozzá, különben nincs esélye sikerre vinni az ügyet. Egyelőre nincs semmijük.

Miféle ügyet? Mi folyik itt?

– Mit mondott Holden, mikor fog felébredni?

– Pár órája levette a nyugtatóról, úgyhogy most már a szervezetén múlik, mikor áll készen – feleli anya. – Remélem, hamarosan.

– Én is. Haza kell mennem Elodie-hoz. Jenna volt vele egész nap, és megígértem neki, hogy vacsora előtt hazaérek.

– Persze, drágám. Tudnál várni még pár percet?

Elodie? Az meg ki?

Igyekszem kitépni magam a kötelékekből, amik ebben a köztes állapotban tartanak fogva, mert meg akarom kérdezni tőlük, miről van szó.

– Talán még tíz percet maradhatok – mondja Addison, és nagyot sóhajt. – Még a temetkezési vállalkozóval is beszélnem kell.

Miféle temetkezési vállalkozó? Ki halt meg?

Még jobban erőlködöm, követelem, hogy a szemhéjam tegye, amit mondok neki, mert fel kell ébrednem. Közben egyáltalán nem érzékelem az idő múlását, de végül sikerül rávennem a testemet az együttműködésre, és megrándul az ujjam.

– Brie? – hallom anyám hangját, ahogy a nevemen szólít.

Valaki, feltehetően anyukám, megragadja a kezemet, én pedig viszontszorítom, remélve, hogy érzékeli a próbálkozásomat. Még több idő telik el, mire kinyitom a szemem és a tekintetemmel megtalálom anyámat, aki könnyek közt bámul rám. Addison még itt van, és gyengéd mosollyal néz.

– Hahó! – szólal meg Addy.

– H-hol van Isaac? – habogom bizonytalanul; fogalmam sincs, meddig bírok még öntudatomnál maradni.

Megremeg az ajka, majd egy könnycsepp csorog végig az arcán. Addison a fejét ingatja.

– Nem emlékszel?

Megrázom a fejem, a szememet már csak a puszta akaraterőm tartja nyitva.

– Próbálok. De nem megy. Látnom kell… muszáj látnom őt. Kérlek… csak áruld el, mi van!

Még mielőtt megszólalhatna, érzem, hogy elveszítettem a bátyámat. Valami visszatartja attól, hogy itt legyen mellettem, márpedig ha szükségem van rá, soha semmi nem tartja vissza.

– Elment – csuklik el a hangja, ahogy kimondja. – Meghalt, és… Én… – Zokogás tör fel belőle. – …én nem akartam elmondani neked.

Nem. Ez nem lehetséges. A bátyám a legerősebb ember, akit ismerek. Ő mindent túlél. Megrázom a fejem, nem vagyok hajlandó elhinni.

– Nem, nem halt meg! Fejezd ezt be! Csak menj, és hozd ide!

Anyám keze megpihen az arcomon, felé fordulok.

– Ez az igazság, kicsim. A bátyád veled volt, és megölték.

– Nem! – kiabálom, és megpróbálom kiszabadítani a másik kezemet a szorításából. Nem, ez nem lehet. Őt ne! Isaacet ne! Ő… ő a legjobb barátom.

Hazudnak. Biztos, hogy hazudnak, mert kizárt, hogy az én bátyám meghalt.

– Kérlek! – fogom könyörgőre.

– Annyira sajnálom – sírja el magát Addison, és a feje az ágyra hanyatlik mellettem. – Tudom, hogy szereted, és ő is annyira szeretett téged, Brielle.

A szívemet akkora fájdalom szorítja össze, hogy azt kívánom, bárcsak fel se ébredtem volna. Bárcsak ott maradhattam volna lebegve a semmiben, ahol szabadnak és békésnek éreztem magam, és ahol nem nehezedett a mellkasomra ez a lesújtó szomorúság olyan erővel, mintha mindjárt szétszakítaná a bordáimat.

– Tudom, hogy sok mindent kell most feldolgoznod – szólal meg gyorsan anya. – Téged is kis híján elveszítettünk, Brielle, és… – pillant barna szemével Addisonra.

Addy megköszörüli a torkát.

– Eszméletlen voltál, amióta megtörtént.

– Mióta vagyok így? – teszem fel gyorsan a kérdést. Kóvályog a fejem, minden zavaros.

Addy letöröl egy könnycseppet az arcomról, aztán suttogva válaszolja:

– Már majdnem négy napja fekszel itt.

– Áruljátok el, mi történt. Kérlek! Én nem emlék…

– Psszt! – susogja anyám. – Nyugi, Brielle! Bárcsak elmondhatnánk neked, mi történt, de nem lehet. Annyira, de annyira sajnálom.

– Miért nem mondhatjátok el nekem? Csak mondjátok el! – kiabálom. Úgy döntöttem, dühös leszek, mert ez is jobb, mint beleroppanni a gyászba.

Addison arca megrándul, de aztán megacélozza magát, és belefog a magyarázatba:

– Az orvosok és a jogászok szerint jobb, ha hagyjuk, hogy az emlékezeted magától térjen vissza. És őszintén szólva, mi sem tudjuk, hogy mi történt. – A távolba réved a tekintete.

Anya közbelép.

– Csak annyit mondtak nekünk, hogy vele voltál. Azt akarják, hogy magadtól kezdj emlékezni, mert te vagy az egyetlen szemtanú. Te vagy az egyetlen, aki tudja, ki tette ezt, és a rendőrség meg a kerületi ügyész aggódik amiatt, hogy egy védőügyvéd megtámadná a vallomásod hitelességét az emlékezetkiesésre hivatkozva.

– A hiányzó emlékeimről beszélsz? A tanúvallomásomról, amit nem tudok megtenni a tettesről, akiről azt sem tudjuk, kicsoda, és így senki nem is fogja megtalálni? – A torkomat feltörő érzelmek szorítják el, és a hangom alig hallható suttogásba fullad. – Csak mondjátok el, hogy mi történt!

Könnyek peregnek a szememből, mint a záporeső, ahogy próbálom felfogni az egészet: hogy a bátyám halott, hogy senki nem tudja elmondani nekem, mi folyik itt, és hogy ki tudja, mennyi idő hiányzik az emlékezetemből, mert valaki ellopta onnét.

MÁSODIK FEJEZET

Brielle

Úgy egy órára elszundítottam kimerülten a sírástól, és még mindig összetört szívvel. Amikor felébredtem, Holden és anyám két órán át próbálták felfrissíteni az emlékezetemet, de mindhiába. Egy újabb kiadós sírást követően közöltem anyámmal, hogy beszélni akarok az ügyésszel, mert ki kell derítenem, pontosan mi a fene is folyik itt.

Értesítettek róla, hogy az ügyésznő már itt van, és bármelyik percben bejöhet hozzám.

Ettől elfog az idegesség, de igyekszem elfojtani.

Kopognak az ajtón, de a kerületi ügyész, Cora helyett Emmett és Spencer lép be a szobámba. Legszívesebben jó alaposan beolvasnék nekik és követelném, hogy mondják el, amit tudnak. Csakhogy nem fogják elmondani, tisztában vagyok vele, és nem bírnék ki még egy menetet a „próbáljuk meg rávenni Brielle-t, hogy emlékezzen valamire” című műsorból.

– Nem tudok semmit, és nem fogom még egyszer végigcsinálni ezt – közlöm szenvtelen hangon.

– Nem ezért vagyunk itt – mondja Emmett.

– Nem?

– Nem.

– Akkor miért vagytok itt? – kérdezem.

Spencer megvonja a vállát.

– Mert bírunk téged, és a bátyád is azt akarná, hogy itt legyünk melletted.

Ezt hallva elfordítom a fejem. Kamaszkorunkban Isaac hagyta, hogy velük lógjak, én voltam az idegesítő kishúg, akit mindannyian gyötörtek, de közben védelmeztek is. Keresztbe fonom a karomat a mellkasom előtt. Utálom, hogy ezek a srácok, akikre mindig is a bátyáimként tekintettem, itt vannak, és az az egy ember nincs velük, akit a legjobban látni vágyom – a bátyám.

– Az ügyész hamarosan ideér, úgyhogy jobb lenne, ha most mennétek.

Emmett közelebb húzza a székét az ágy széléhez.

– Maradunk, mert szükséged van most a barátokra.

– Nekem a bátyámra lenne szükségem.

Annyira hiányzik! Ha most itt lenne, mindent elmondana nekem. Nem érdekelné holmi bugyuta terv az emlékezetem visszanyeréséről. Soha nem hagyná, hogy így kelljen szenvednem.

Emmett jókorát fújtat.

– Mindannyiunknak szüksége lenne rá. Isaac volt a legjobb köztünk.

Letörlök egy kósza könnycseppet.

– Az volt.

– Ez nem tetszene neki – közli Emmett. – Látni, ahogy szenvedsz.

Nem, csakugyan. Isaac elrendezné a dolgokat. Ahogy mindig is tette.

– Brie! – szólal meg Spencer. – Mindannyian törődünk veled. Fontos vagy nekünk, oké? Itt akarunk lenni melletted, úgy, ahogy Isaac is tenné, mert szeretünk téged.

Zöld szeme az enyémre szegeződik, és érzem, hogy felgyorsul a szívverésem.

Istenem, ez a bennem élő buta csajszi azt akarja, hogy ebből valami több legyen. Tizenhárom éves korom óta vágytam arra, hogy épp valami ilyesmit halljak Spencer Cross szájából, de több eszem van annál, mint hogy engedjem meglódulni a képzeletem.

De még most, ebben az állapotában is, amikor csak halovány árnyéka annak a fiúnak, akibe annak idején beleszerettem, teljesen lenyűgöz. Az állát szakáll borítja, elfedve az állkapcsa markáns vonalát, és bármennyire is ugyanannak az embernek néz ki, a teste jókorát változott. Széles vállú és erős, az, ahogyan az inge rásimul a testére, arról árulkodik, hogy rengeteg izom van alatta. A szeme viszont még mindig ugyanaz a smaragdzöld, amit álmomban is meg tudnék festeni.

Félrelököm az énemnek ezt a butuska részét, hiszen van barátom, aki szeret.

Nem csinálhatom ezt még egyszer. Nem ereszkedhetem le a nyúlüregbe, ahonnan talán sosem jutok ki újra.

Újabb kopogás hangzik, majd Cora és Holden lép be a szobába.

– Helló, Brielle! – köszön Jenna húga mosolyogva.

Cora a kerületi ügyész, és három évvel idősebb nálam. Középsuliban ugyanabban a softballcsapatban játszottunk, és világéletemben a frászt hozta rám.

Nem mintha bármit is tett volna ellenem. Mindössze ő is olyan nő, akiből sugárzik a hatalom, és ettől félelmetesnek tűnik.

De ahogy ebben a pillanatban néz rám, az nem igazán megijeszt, hanem inkább elszomorít. Nyomát sem látom benne annak a harcosnak, aki annak idején azt mondta nekem, hogy igyekezzek elkapni a labdát, amit felém dob; helyette szánalom és együttérzés sugárzik a tekintetéből – és egyáltalán nem tetszik a dolog.

Anyám és Addison lép be következőként. Mindketten gyorsan magukhoz ölelnek, aztán letáboroznak az ablak előtt.

– Szia, Cora! – köszönök neki.

– Jól nézel ki, ennek őszintén örülök – mosolyodik el.

Holden közelebb lép.

– Bármi változás az elmúlt egy órában?

– Nem, nincs semmi új, mióta legutóbb benéztél.

Holden körbepillant.

– Időt akartam hagyni neked, és reméltem, hogy a látogatásuk segít majd felfrissíteni a memóriádat, mielőtt egyértelműen kimondanánk, hogy emlékezetkiesésről van szó. Még mindig ugyanazok az utolsó emlékeid, amiket korábban elmeséltél nekünk?

– Igen, de muszáj megtudnom, mennyire súlyos a helyzet.

– Persze. Szeretnéd, ha mindenkit kiküldenék?

Emmettre és Spencerre nézek, megrázom a fejem.

– Nem, nyugodtan maradhatnak.

– Tudom, hogy ez elképesztően megrázó helyzet neked, Brielle – szólal meg Cora. – Szeretném ha tudnád, miért kezeljük a dolgokat úgy, ahogy. Jelenleg semmit nem tudunk arról, hogy ki a felelős a bátyád haláláért és ki próbált meg téged is megölni. Egy pisztolylövésről érkezett bejelentés, és amikor a kiszálló rendőr a helyszínre ért, eszméletlenül talált téged. Természetesen abban reménykedtünk, hogy amint felébredsz, képes leszel azonosítani a támadót, de a memóriaproblémád újabb nehézség elé állít minket.

Bólintok, ő az első ember, aki képes bármilyen kicseszett információval szolgálni nekem.

– Oké, és mindebből hogyan következik a jelenlegi helyzet?

– Ügyészként az a feladatom, hogy amellett érveljek, hogy az általunk felépített vád minden észszerű kétséget kizáróan bizonyítja a vádlott bűnösségét. Na most, mi – itt Emmettre vándorol a tekintete – mindannyian szorgosan azon dolgozunk, hogy olyan vádat építsünk fel, ahol talán nem is lesz szükségünk a te vallomásodra. Ezen a ponton bárhogy alakuljon is az ügy, mindannyiunk érdekeit az szolgálja leginkább, hogy visszatartsuk tőled az információt.

– És mindennek mi a jelentősége?

Nagyot sóhajt.

– Arra gondolok, hogy ha én lennék a védőügyvéd, mi volna az, amivel kétségbe vonhatnám a tanú szavahihetőségét a tárgyalás során. Ha a kulcsfontosságú szemtanúnk súlyos emlékezetkiesést szenvedett el, akkor könnyű lenne úgy beállítani, mintha a vallomása nem lenne megbízhatónak és minden befolyástól mentesnek tekinthető. Javaslom, Brielle, hogy ne adjunk neked információkat a jelenlegi életedről, és nézzük meg, hogy az emlékeid maguktól visszatérnek-e, mások segítsége nélkül.

Hevesen kalapál a szívem, és a szemhéjamat belülről könnyek égetik.

– Szóval azt akarod, hogy mindenki hazudjon nekem?

– Nem azt akarom, hogy hazudjanak. Tudom, hogy hihetetlenül nehéz, és hidd el, nekem is nehezemre esik ezt kérni tőled. Meg kell őriznünk az emlékeid sértetlenségét. Szóval, ha nem bánod, szeretnélek összekötni egy terapeutával, aki a tiédhez hasonló esetekre specializálódott, és szakértő tanúként is fel tud lépni majd, ha szükségünk lesz rá. Sok mindent kell feldolgoznod, és megértem, ha ódzkodsz tőle, de még egyszer mondom: nekem az a dolgom, hogy a vád képviselete érdekében járjak el, ami egyben a te védelmedet is jelenti.

Spencer az ágyam mellé lép.

– Mennyi ideig kell ezt csinálnunk?

Cora megvonja a vállát.

– Amíg vissza nem nyeri az emlékezetét, vagy amíg a tanúvallomása nélkül is lesz elég bizonyítékunk a letartóztatáshoz és a vádemeléshez.

– És mi van, ha nem is akar tanúskodni? – ellenkezik Spencer.

Kikerekedett szemmel bámulok rá.

Cora felém fordul.

– Természetesen a te döntésed. Nem muszáj tanúskodnod, de a te beszámolód lenne a legerősebb esélyünk arra, hogy sikerüljön elítélni a tettest.

Hátraejtem a fejem a párnára, és Spencer irányába fordítom, aki együttérzéssel és szomorúsággal teli szemmel néz vissza rám. Ő állt a legközelebb Isaachez. Ők ketten mindig is inkább testvérek voltak, mint barátok. Bizonyára neki is pont úgy fáj, mint nekem.

– Bármit megtennék, hogy igazságot szolgáltassak a bátyám haláláért.

– Rendben, akkor legyen így.

Spencer arcán a szokásos lágy mosolya játszik. De ahogy Cora felé fordul, elkomolyodik.

– Akkor jelenleg nincs más dolgunk, mint vigyázni rá.

– Még jól is jöhet nekünk, ha a gyilkos meg van győződve róla, hogy Brielle nem emlékszik – szólal meg Emmett.

– Lehet, hogy már rég bottal üthetjük a nyomát – fűzi hozzá Spencer, aki továbbra sem veszi le rólam a tekintetét.

– Mit számít ez? Megölte Isaacet, és sejtelmünk sincs a kilétéről – mondom, és az elhagyatottság érzése fog el. Corához fordulok, és a pillanatnak vége szakad. – Rendben. Senki nem árul el nekem semmit. Bárki tette ezt velem és Isaackel, azt akarom, hogy fizessen meg érte!

Cora megpaskolja a vállamat.

– Ha bármi eszedbe jut, kérlek, tudasd velünk! Addig is a rendőrség mindent megtesz, amit tud.

Azzal kisétál a szobából.

Visszafordulok az ottmaradt többiekhez.

– Mikor lesz a temetés? – kérdezem.

– Két nap múlva – felel Holden. – Szerintem addigra téged is kiengednek. Leszámítva az emlékezetvesztést, szépen gyógyulsz.

– Igen. Ezt már megállapítottuk.

Emmett megragadja a kezemet.

– El fog múlni, Brie. Komolyan hiszek benne.

– Az én életemben most semminek sincs értelme. Fel tudod ezt fogni? Te vagy Rose Canyon seriffje, és ehhez képest az utolsó emlékem rólad az, hogy elköszönök tőled a repülőtéren, mielőtt bevetésre indulsz. – A plafonra bámulok, utálom ezt az egészet. – Legalább a mai dátumot meg tudnád mondani?

Spencer válaszol a kérdésemre.

Lehunyom a szemem, és az általa közölt dátumra koncentrálok. Tudom, hogy mikor végeztem az egyetemen, és… ó, istenem, már majdnem három év eltelt azóta!

A lélegzetem felgyorsul, a többiekre bámulok.

– De hát…

– Tudom – mondja Holden megértően. – Tudom, hogy ez hosszú idő.

– Darabokra tört a szívem – ismerem be. – Úgy érzem magam, mint aki összetört.

– Nem törtél össze – vágja rá Spencer.

Bárcsak elhihetném.

– Amikor majd meglátom a bátyámat egy koporsóban feküdni, akkor fogok összetörni, főleg így, hogy tudom, piszkosul nem emlékszem semmire. Hogy megmenthettem volna őt! Hogy nem tudom rendbe hozni a dolgokat!

Potyognak a könnyeim, Emmett megszorítja a kezem.

– A bátyád soha nem hibáztatna téged.

– Hibáztatom én saját magamat!

Nem számít, mit tett volna Isaac. Ő halott, és én ott voltam, amikor történt. Az agyamba zárva ott rejlik minden válasz. Láttam azt az embert. Ott voltam, de nem bírok visszaemlékezni. Talán még azt is tudom, miért történt. Ez a személy bárki lehet az életemből, és nem számít, milyen mélyre ások le az agyamban tátongó fekete lyukba, csak ürességet találok. Milliónyi kérdés rajzik bennem. Az én életemet miért kímélte meg a gyilkos? Miért nem ölt meg engem is? Ennek az egésznek semmi értelme. Holdenhez fordulok.

– Meddig fog még ez tartani? Mikor tér vissza az emlékezetem?

– Bárcsak lenne erre határozott válasz. Az ilyen fajta agysérüléseknél, mint ami neked van, a legjobb, ha hagyunk neki időt. Azt gondolom, hogy az emlékezeted vissza fog térni, csak hagynod kell mindent meggyógyulni.

– Honnan tudod? – kérdezem.

– Nem tudom biztosan, de egyik vizsgálat sem mutatott ki tartós neurológiai károsodást. Beszédzavar sem alakult ki. Tudsz járni, a finommotoros képességeid rendben vannak, és úgy fest, a hosszú távú memóriáddal sincs gond. Ezért hiszek abban, hogy az emlékeid vissza fognak térni. Csak beletelhet némi időbe.

– És mindenki úgy gondolja, hogy ez a legjobb, amit tehettek? Hogy homályban tartjátok előttem mindazt, ami történt?

A kérdésemet minden jelenlévőnek címezem, de egyenesen anyámra nézek, aki bólogat, noha közben könnyek gyűlnek a szempilláira. Emmett töri meg elsőként a csendet.

– El sem tudom képzelni, mennyire kiboríthat téged ez az egész, de Corának igaza van. Mi lesz, ha befolyásoljuk, miként emlékszel vissza valamire?

A vérnyomásom az egekben szárnyal, miközben küszködöm a hallottakkal. Ez meghaladja az erőmet. Túl sok, az istenit!

Holden odalép mellém.

– Csukd be a szemed, Brielle, és vegyél egy lassú, mély lélegzetet. Emlékezz arra, amit a gyógyulásról mondtam: mindent meg kell tenned, amit csak tudsz, hogy nyugodt maradj!

Hogy maradhatnék nyugodt? Az egész helyzetnek köze nincs a nyugalomhoz. Kezdem elveszíteni az eszemet. A többiekre bámulok, és egyáltalán nem vagyok ura az érzelmeimnek.

– Fogalmam sincs, férjnél vagyok-e vagy hogy vannak-e gyerekeim. Még mindig az ifjúsági központban dolgozom? Henryvel vagyok még? Nyilván vele vagyok, igaz? Mi… végül én… – Az agyamban tornádósebességgel kavarognak a kérdések, miközben egyenesen Spencer szemébe nézek, és megkérdezem: – Ki vagyok én most?

– Ugyanaz a lány vagy, aki mindig is voltál. Vicces, kedves, szeretni való és okos. Bátor vagy, és noha mindannyian tudjuk, hogy most meg vagy rémülve, de újra meg fogod találni az utadat.

Mindjárt elbőgöm magam, mert ez a legkedvesebb dolog, amit valaha is mondott nekem bárki. Várom a poénos beszólást, hogy idegesítő is vagyok, de senki nem mond semmi ilyesmit.

Emmett megköszörüli a torkát.

– Emlékszel bármire azóta, hogy megkaptad az állást?

Megrázom a fejem.

– Csak apró részletek villannak be, de semmi nem ragad meg, és nem áll össze értelmes egésszé.

– Minden apró részlet fontos. – Holden hangjától megnyugvás árad szét bennem. – Meséld el, amit látsz! Talán, ha szavakba öntöd, az segíteni fog visszaemlékezni.

Felsóhajtok, mert förtelmes ez az egész, de ő az orvos, szóval jobban tudja.

– Emlékszem a füst szagára, de nem annyira tábortűz jellegű, inkább szivarból vagy pipából vagy valami hasonlóból jöhet. Szinte érzem az ízét is a számban. Nem tudom megmagyarázni, de valahogy ezt a füstszagot ott éreztem a nyelvemen. Nem dohányzom, ugye? Mármint nem kezdtem el hirtelen szivarozni, vagy ilyesmi?

Emmett felnevet.

– Tudomásom szerint nem.

Spencer a fejét rázza.

– Szóval úgy érezted, mintha elszívtad volna vagy ettél volna valamit, aminek ilyen íze volt?

Egy pillanatig fontolgatom ezt.

– Nem, inkább csak valami maradvány íz, de nem volt… Nem is tudom. Beszélek összevissza.

Holden a vállamra teszi a kezét.

– Ez jó, Brie. Azt jelenti, hogy nem veszett el minden.

– Igen, most komolyan megkönnyebbültem, hogy sikerült felidéznem egy véletlenszerű szivarízt az elmúlt három évből valamikorról.

– Tényleg megkönnyebbülés tudni, hogy ez egy olyan emlék, amit három évvel korábbról semmihez nem tudsz kötni – ellenkezik.

Gondolom. Bárcsak emlékeznék rá, miért éreztem ezt az ízt. Körbefuttatom a nyelvemet a felső ajkamon, aztán előrehajolok.

– Várj!

– Mi az? – kérdezi Emmett.

– Nem a nyelvemen éreztem. Hanem valaki máson. – Lehunyom a szemem, próbálom visszahozni azt az apró emléknyomot, és most egy másik érzés áramlik belém. Melegség és vágy. – Csókolóztam valakivel, aki korábban szivarozott.

Emmett előrehajol.

– Ki volt az?

Várok, szorongás és izgalom árad szét az ereimben. Ha vissza tudok emlékezni, hogy ki volt az, akkor egy visszatért emlékről beszélhetünk. Töviről hegyire átvizsgálom ezt a felbukkant emléket, de fura. Lehunyom a szemem, próbálok koncentrálni. Se arc, se hangok, semmi más, csak ez a hőérzet meg az az íz. Felemelem a tekintetemet, ami összekapcsolódik Holdenével, és a szívem összeszorul.

– Nem tudom, ki volt. Csak feltételezem, hogy Henry lehetett.

Spencer hangja betölti a fülemet.

– Hunyd le megint a szemed, Brielle. Szeretném, ha visszatérnél ahhoz a csókhoz. Szeretném, ha magadhoz ölelnéd ezt az emléket. A vágyat, a melegséget, mindazt, amit éreztél abban a helyzetben. Gondolj az ízére a nyelveden. Most pedig gondolj a testedre. Magas volt?

– Nem tudom felidézni.

– Fel kellett ágaskodnod hozzá? – kérdezi Spencer.

Próbálok visszaemlékezni arra a csókra.

– Igen. Lábujjhegyre kellett állnom…

– Oké. És milyen volt maga a csók?

Emlékszem, milyen érzés volt, ahogy az ajka az enyémhez simult, nyomakodott és incselkedett velem.

– Játékos volt. – És ekkor az emlék puff, szertefoszlik. Kipattan a szemem, és legszívesebben hangosan sikoltanék. – Eltűnt. Nem tudom…

– Semmi baj – nyugtat Emmett. – Tudom, hogy vissza akarod kapni az emlékeidet, de erőltetve nem fog menni, ettől csak ki fogsz borulni. Hagynod kell, hogy az elméd a saját tempójában haladjon.

Ezt annyival könnyebb mondani, mint kivitelezni.

– Te könnyen mondod, Em. Engem megrémít, hogy mi történhetett. Fogalmam sincs, hogy egy balul elsült rablás volt-e. Engem követett valaki, vagy Isaac volt-e a célpont? Mi van, ha az a fickó vagy nő, aki megölte, eljön majd értem, hogy bevégezze a munkáját? Muszáj visszaemlékeznem. Vissza kell kapnom az életemet, hogy biztonságban érezhessem magam és rácsok mögött tudhassam ezt a valakit.

– Senki sem fog bántani téged – szólal meg Spencer. – Ebben a pillanatban is rendőrök állnak odakint az ajtó előtt, és ott is maradnak, amíg meg nem érkeznek az új biztonsági emberek, akik majd védelmezni fognak, miután kiengedtek. Soha nem hagynánk, hogy bántódásod essen.

– Biztonságiak?

– Igen – bólint Emmett. – Az Egyesült Államok egész hadseregét felbérelnénk, ha lehetne, de ezek a fickók mind volt SEAL-esek{1} vagy valamelyik különleges egységből vannak. A saját életemet is rájuk bíznám, úgyhogy a tiédet meg fogják védeni.

Komolyan mondom, szerintem átcsúsztam valami alternatív valóságba. Talán eddig voltam ébren, és most álmodom. Talán a szobámban vagyok, és arra várok, hogy felébredjek ebből a rémálomból. Csakhogy ez nem álom. Ebből a pokolból nincs ébredés. Hátrahanyatlok, a párnára ejtem a fejem, és tehetetlennek érzem magam.

– Bárcsak felgöngyölíthetném a múltat…

Holden elmosolyodik.

– Lehet, hogy segítene, de nem biztos. – Megszólal a telefonja, felveszi. Egyszavas válaszokat ad, aztán pedig Emmett felé fordul. – A másik beteg, akivel beszélni akartál, magához tért.

– Rendben.

– Hamarosan megint benézek hozzád – fordul felém Holden.

Bólintok.

– Itt leszek még.

Erre a végszóra Addisonnal és anyámmal együtt távoznak, Spencer pedig letelepszik arra a székre, amelyikben korábban Emmett ült. Kimerültnek látszik, és az arcát beborító borosta már-már dús szakállnak néz ki.

– Mi az? – kérdezi.

Kíváncsi vagyok, mi történhetett vele, hogy ilyen összetörtnek tűnik. Spencer világéletében excentrikus ember volt, de ma kissé elveszettnek tűnik.

– Csak úgy nézel ki… mint aki valami nagyon izgalmas kalandból vetődött ide.

Lehet, hogy beletrafáltam. Egy-egy nagy megbízatást követően általában kissé le szokott ereszteni. Isten tudja, hol élt, merre járt az utóbbi időben vagy mivel foglalkozott, és… nos, ilyenkor mindig egy kicsit vonzóbbnak találtam a szokásosnál.

– Bár ez lenne az igazság.

– Szóval akkor nem valami ismeretlen rémtörténetből csöppentél ide?

– Ha ez lenne a helyzet, most sokkal jobb passzban látnál – vigyorodik el.

– Tudom, hogy az én életemről nem árulhatsz el semmit, de magadról mondhatnál valamit!

Lágyan elmosolyodik.

– Nem igazán van mit mesélnem.

– Azt kétlem.

Spencer mindig is csodálatos dolgok szemtanúja volt, és hihetetlen élettörténetű emberek köreiben forgott. Kémekkel és diplomatákkal készített interjúkat. Azt hiszem, egy alkalommal még egy terroristahálózat leleplezésében is benne volt a keze.

Imádtam hallgatni, ahogy az utazásairól mesél. Na jó, kivéve, amikor a lányokról sztorizgatott, akikkel az útjai során megismerkedett. Azokat a részeket szívesen átugrottam volna.

Spencer felsóhajt.

– Ez az igazság. Jó ideje nem dolgoztam már semmin.

– Miért nem?

Megvonja a vállát.

– Alkotói válság, meg amúgy is a közelben akartam maradni.

Felszalad a szemöldököm.

– Rose Canyonban akartál maradni?

– Ki ne szeretné ezt az idilli kisvárost, annak minden hóbortosságával együtt?

Kurta kacajt hallatok.

– Mindketten tudjuk, hogy ez bődületes hazugság.

– Itt ragadtam, miután Emmett visszatért a kiküldetésről. Addy és Isaac összeházasodtak, erre te is emlékszel.

– Emlékszem. Jól eláztál az esküvőn.

– A kurva beszéd miatt, amit mondanom kellett.

A homlokomat ráncolom.

– Dehát író vagy! Szereted a szavakat.

– Papíron – somolyog. – Ki nem állhatom, ha beszélnem kell. Belém állt az ideg.

– Remekül csináltad.

A cipője orrát bámulja, aztán felpillant, és egyenesen a szemembe néz.

– A legjobb barátom volt.

Az egész baráti társaságból Spencer és Isaac álltak legközelebb egymáshoz. Spencer a világ legcsapnivalóbb szülei mellett nőtt fel, és mindig nálunk lógott. Ők ketten elválaszthatatlanok voltak, és a legtöbbször ahol az egyik volt, ott találtad a másikat is.

– Tudom – felelem fakó hangon.

– Nem tudom, mi a fenéhez fogok kezdeni nélküle. Addison és El… én csak…

Felfigyelek az elszólására, és hirtelen elkapom a pillantását.

– Kicsoda Elodie?

Spencer fészkelődni kezd, végül a térdére könyököl.

– Miért kérdezed?

Mármint azt leszámítva, hogy lerí róla, nem akarja, hogy megkérdezzem?

– Hallottam, amikor Addison említette ezt a nevet, de nem tudom, ki ő.

– Szerinted ki lehet?

– Fogalmam sincs. Millió meg egy lehetőség van. Egy új barát. Kolléga. A lány a fodrászatból. De ahogy kimondta… A nyugtalansága, és hogy Jenna ott volt vele… Sejtelmem sincs.

– Nem tudom, mennyit árulhatok el neked – vallja meg Spencer őszintén.

– Beletrafáltam az előbb valamelyikkel? – kérdezem.

– Nem.

Hát jó.

– Akkor a bátyám szeretője?

Spencer felhorkan.

– Mintha Isaac valaha is képes lett volna más nőre nézni. Nem, de része az életének. Vagyis csak volt…

– Tekintettel arra az időre, ami kiesett az emlékezetemből, nem tudok nem eltűnődni azon, hogy talán ő a lányom. Férjhez mentem, és született egy gyerekem?

Spencer a fejét rázza.

– Nem a te lányod.

Nehéz sóhaj szakad fel belőlem.

– Ó, hála a jó égnek. Akkor… Isaac és Addy lánya?

Látom a tekintetén, hogy vívódik.

– Így van – böki ki végül.

– Köszönöm – felelem habozás nélkül. – Köszönöm, hogy nem hazudtál nekem.

– Soha nem fogok hazudni neked, Brielle. Soha.

Bárcsak mindent elmondana akkor nekem!

– De nem is fogsz többet elárulni, igaz?

– Ha tehetném…

– Na ja – zárom le.

Az egyetlen reményem, hogy valami majd beindítja az emlékezést. Hogy elém kerül valaki, vagy meghallok egy hangot, amitől megnyílnak a zsilipek. Ki tudja, talán akkor fog megtörténni, amikor majd ott lesz előttem Isaac.

Na, persze senkitől nem tudok meg részleteket.

– Spencer?

– Igen?

– Ha nem tudnád felidézni az életed elmúlt három évét, te mit tennél?

Együttérzően tekint rám.

– Visszamennék a kezdetekhez, és onnét igyekeznék előre haladni egészen a végéig.

A párnámra ejtem a fejemet, és kibámulok az ablakon.

– Bárcsak másképp is végződhetne, mint hogy elveszítem Isaacet!

– De mi van akkor, ha az az egyetlen pillanat a te egész történetedet átírná?

– Talán az lenne a jó, tekintve, hogy az agyam amúgy sem hajlandó felidézni, hogy mi is volt az a történet…

{1} Az USA Haditengerészetéhez tartozó csapat neve. A SEAL (Sea, Air és Land szavakból alkotott betűszó) azt fejezi ki, hogy a legénységének tagjai gyakorlatilag bárhol bevethetők: szárazföldön, vízen és a levegőben is.