Susan Mallery

Éjszakai telefonok

Joss Wood

Veszélyes vonzerő

Nina Harrington

Szerelem.net

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Mallery Inc., 1998 – Harlequin Magyarország Kft., 2016

A mű eredeti címe: The Millionaire Bachelor (Silhouette Special Edition)

Magyarra fordította: Kiss Gábor

© Joss Wood, 2014 – Harlequin Magyarország Kft., 2016

A mű eredeti címe: Flirting with the Forbidden (Harlequin Mills & Boon, Modern Tempted)

Magyarra fordította: Herczog Gábor

© Nina Harrington, 2012 – Harlequin Magyarország Kft., 2016

A mű eredeti címe: Truth-Or-Date.com (Harlequin Mills & Boon, Modern Tempted)

Magyarra fordította: Csató Gabriella

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA KÜLÖNSZÁM 77. számában, 2016

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-407-431-1

- Kép: iStockphoto

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Harlequin Magyarország Kft., 2016

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1122 Budapest, Városmajor u. 11.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-488-5569; e-mail cím: harlequin@eharlequin.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.harlequin.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Susan Mallery

Éjszakai telefonok

1. FEJEZET

Cathy Eldridge idegesen olcsó karórájára pillantott. Ugyanolyan türelmetlenül várta az éjfélt, amennyire Hamupipőke rettegett tőle.

Míg a mesebeli hercegkisasszony attól félt, hogy az óraütés szertefoszlatja az álmait, Cathy számára az elátkozott időpont a belépést jelentette a fantázia világába. Mert pontban éjfélkor hívta fel Stone Ward.

Nem sokkal múlt fél tizenkettő. Cathy felsóhajtott, mert tudta, hogy éjfél előtt már ólomlábakon járnak a percek – ugyanúgy, mint a telefonálás után reggel hét óráig, amikor is lejár a műszakja. Ám amíg a férfival beszélt, szinte röpült az idő. Nem zavarta, hogy Stone őt teljesen más embernek tartotta, mint aki valójában volt. Az sem érdekelte, hogy csak a fantáziájában létezik ez a meghitt kapcsolat. Elég volt neki, hogy hallja a férfi hangját, és tudja, Stone ugyanúgy élvezi a beszélgetést, akárcsak ő.

Nyugodt este volt az üzenetközvetítőnél. Cathynek a legkülönbözőbb ügyfelei voltak: az orvosoktól a magándetektíveken és ügyvédeken át egy irodalmi ügynökig, aki Hollywood számára adott el forgatókönyveket. Voltak különös kliensek is – mint például a sármos, ám feledékeny özvegy, akit naponta hatszor felhívott, hogy emlékeztesse őt, be kell vennie a gyógyszereit. És az ügynök, aki a rögzítőjére rendszeres üzeneteket kért, hogy a macskái ne érezzék egyedül magukat.

Cathy már évek óta dolgozott a cégnek, s minden hívást gyorsan és ügyesen intézett el. Volt olyan ügyfél, aki kimondottan őt kérte – jóllehet csak azért, mert érdekelték az izgalmas történetek, amelyeket a lány a magánéletéről kitalált neki. Hirtelen eszébe jutott valami…

Fogta a nagy, fekete nejlontáskáját, és kivette belőle a laptopját. Egy halom pénzbe került, és ez volt az egyetlen luxus, amit az elmúlt három évben megengedett magának, de egy percig sem bánta meg, hogy megvette. A telefonnal és ezzel a laptoppal az egész világot bejárhatta. Senkinek sem kell tudnia, hogy egy ócska kis irodában csücsül, ahol unalmas munkát végez, ráadásul reménye sincs jobbra.

Bekapcsolta a gépet, és bejelentkezett. Úgy tekintett az internetre, mint eszközre, amely lehetőséget ad neki a változásra. Újra és újra elámult a rendelkezésre álló információhalmazon.

A hétvégén a mexikói Cancún szállodáit és klubjait fedezte fel. Már csak egy egzotikus étterem és étlap hiányzott.

Körülbelül tíz percbe telt, hogy megkeresse. Készített pár jegyzetet, közben fogadta három ügyfél hívását, és üzeneteket továbbított egy túlórázó ügyvédnek. Még öt perc, aztán három, egy és…

Megcsördült a telefon. Cathy szíve már háromnegyed órája szaporábban vert. Most nyirkos lett a tenyere, és görcsbe rándult a gyomra. Ismerős tünetek, mert mindig ezt tapasztalta, valahányszor hívta a férfi. Megigazította a fejhallgatója mikrofonját, és megnyomta a konzolon a villogó gombot.

– A-tól Z-ig Üzenetközvetítő – szólalt meg tüntetően közönyös hangon, hogy a férfi ne vegye észre, valójában milyen izgatott. Noha már hónapok óta beszélgettek, még mindig ideges volt.

– Szia, Cathy, hogy telt a hétvégéd?

A mély, csábos hang hallatán szinte elolvadt, s alig tudott gondolkozni vagy lélegezni.

– Szia, Stone! Pompásan. És a tiéd?

– Semmi különös. Dolgoztam.

Cathy elképzelte a férfi irodáját: tágas, magas, sötét faburkolatú helyiség, bőrbútorral és könyvespolcokkal. Gondolatban látni vélt egy kandallót is, és érezte az égő fa illatát, ami voltaképp nevetséges. Elvégre Los Angelesben vannak, ahol még télen sincs hideg. Ám Stone a lány fantáziavilágához tartozott, ezért nem talált semmi kivetnivalót a kandallóban lobogó lángokban.

– Túl sokat dolgozol – mondta szemrehányóan. – Néha szabaddá kéne tenned magad. Elutazni valahová.

– Te eleget utazol kettőnk helyett is. Hol jártál a hétvégén? A Bahamákon?

– Mexikóban. Csodás volt az idő.

Cathy a jegyzeteiben lapozgatott. A meteorológia jelentése szerint egész hétvégén ragyogóan sütött a nap, éjjel pedig kellemesen lehűlt a levegő.

Stone halkan felnevetett.

– Tehát nem úgy, mint Párizsban? Semmi tájfun?

Cathy is nevetett.

– Az nem volt tájfun. Csak egy őszi zivatar.

– Ha jól emlékszem, egy hét alatt több eső esett, mint tavaly egész évben. Gyakorlatilag elmosott mindent, és egy napig áram sem volt a szállodában.

Cathy arcáról lehervadt a mosoly, amikor újra rádöbbent, hogy Stone milyen figyelmes hallgatóság. Megjegyez minden apróságot, mintha az ő élete és személye hihetetlenül érdekes lenne számára.

– És kivel voltál ott? – kérdezte most a férfi.

– Angie-vel, Braddel, Markkal, Martinnal és Melissával.

– Aha, a három M. Raoul nem volt ott?

– Nem tudott eljönni.

– Biztosan hiányzott neked.

– Nem annyira, mint hinnéd.

Cathy azt kívánta, bárcsak leheletnyi féltékenységet hallana Stone hangjában. Ő teremtette meg Raoult – aki magas, sötét hajú, jóképű és hallgatag. A tökéletes férfi. Tulajdonképpen Stone hasonmása. Akivel soha nem találkozott, de aki legalább létezik a fantáziáján kívül is, ellentétben Raoullal, Angie-vel, Braddel és a három M-mel.

– Mindent mesélj el! – kérte Stone. – Bikinit viseltél?

– Micsoda kérdés!

Már olyan régóta játszotta ezt a játékot, hogy tökéletesen otthonosan mozgott benne. Tulajdonképpen nem hazudott, egyszerűen csak szórakoztató történeteket talált ki, amelyekkel senkinek sem ártott, és amelyekkel változatosságot vitt Stone életébe. Ha a férfi tudná róla az igazat, unalmas lánynak tartaná. Sokkal jobban tetszik neki a karcsú, csodálatos Cathy, akinek nagyszerű barátai vannak, és izgalmas életet él.

– A hotel egyszerűen pazar volt.

– Lakosztályt béreltél?

– Ezúttal nem. – Alaposan átnézte a szállodai prospektust. – Egy meglehetősen nagy sarokszobám volt, ahonnan láttam a tengert. Kitűnően szórakoztunk. A medencénél csúszda is volt. A fürdőruhám alsó része gyakorlatilag kilyukadt.

– Szívesen megnéztem volna. Milyen színű a bikinid?

– Piros.

– Mélyen kivágott?

Cathy elmosolyodott.

– A felsőrészt vagy az alsót kérded?

Stone felnyögött.

– Egyszerűen megőrjítesz. Búvárkodtál is?

– Igen, remek volt. A hotelból csónakkal kimentünk egy hajóroncshoz, amely csak néhány méterrel pihent a felszín alatt. A víz annyira meleg ott, hogy órákig lehet úszkálni, és hihetetlenül érdekes halak meg növények vannak.

– Kalandosnak hangzik.

Kétségkívül az, gondolta Cathy. Egy nap fel fogja keresni mindazon helyeket, amelyekről mesélt a férfinak. De egyelőre még útlevele sem volt.

– A szálloda étterme közvetlen a tengerparton volt – folytatta. – Szombat este mindannyian ott ettünk.

– Fogadok, hogy rövid és csábos ruhát viseltél.

– Talán leskelődtél? – évődött Cathy.

– Jó is lett volna! Mesélj tovább!

– A vacsora fantasztikus volt. Friss hal és kitűnő bor. – Cathy a laptopjára pillantott. – A ház specialitása egy flambírozott desszert, és természetesen mindannyian meg akartuk kóstolni. A pincér nyilvánvalóan új ember lehetett. A flambírozókocsit közvetlen az asztalunkhoz tolta, és ott készítette el a desszertet. A serpenyő túl kicsi volt hat személynek, de nem akart két adagban flambírozni.

– Balesetre gyanakszom.

– Rengeteg brandyt öntött a hozzávalókhoz, aztán meggyújtott egy gyufát…

Stone felnyögött.

– És az étterem füstbe borult?

Cathy nevetett.

– Nem egészen. De durrant egy nagyot, és magasra csaptak a lángok. A pincér majdnem elsírta magát, és a desszert egy kicsit megégett.

– Meg kell hagyni, nagyon izgalmas az életed.

– Ez a célom – felelte könnyedén Cathy. – Tényleg egész hétvégén otthon maradtál?

– Igen.

– Stone, odakint vár rád az egész világ. Fel kellene fedezned. Sosem mozdulsz ki.

– Visszavonultan élek.

– Ez egészségtelen.

– Már megint témánál vagyunk – emlékeztette a férfi. – De nem tudsz megváltoztatni.

– Tisztában vagyok vele – sóhajtotta Cathy. – Aggódom érted.

Őrültség, de így igaz. Stone egy különc milliomos. Az övé a nyugati part legsikeresebb befektetési társasága. Rejtélyes elszigeteltségben él. A lány tudomása szerint még azért sem hagyja el a házát, hogy felkeresse a cégét, és senki sem ismeri a privát telefonszámát. Az üzenetközvetítő iroda sem, ahol fogadták az üzeneteit, és tárolták, míg Stone lehívta őket.

– Értékelem, hogy aggódsz értem, de nincs rá okod.

– Ahogy gondolod… Elolvastad a könyvet?

– Tegnap este. Igazad volt, nagyon izgalmas. Nem jöttem rá, ki a gyilkos.

Szokásukká vált, hogy könyveket ajánlottak egymásnak. Hosszasan beszélgettek kedvenc krimiszerzőikről. Közben Cathynek el kellett intéznie néhány hívást, de különben zavartalanul csevegtek majd egy órán át.

– Későre jár – mondta végül Stone. – Most már hagylak dolgozni.

Cathy némán bólintott. Nem akarta, hogy vége legyen a beszélgetésnek, de ezt nem mondhatta meg a férfinak.

– Holnap szolgálatban vagy?

– Természetesen.

– Ugyanebben az időben?

– Szívesen.

Cathy félt, hogy elárulja a hangja, de nem tehetett ellene semmit. Stone hívásai jelentették az egyetlen fénysugarat szürke életében.

A férfi nagyot sóhajtott.

– Egy szép nap belopózom az irodádba, hogy személyesen is megismerjelek.

Ismerős fenyegetés volt. Amikor a férfi először hozta szóba a dolgot, Cathy pánikba esett, de időközben rájött, hogy nem gondolja komolyan. Csak szeret évődni vele.

– A hetedik emeleten kuksolok, de a biztonságiak nem fognak felengedni.

– Megvannak a módszereim.

Ebben Cathy egy percig sem kételkedett.

– Csak jár a szád – vágta rá. – Jó éjt, Stone!

– Jó éjt! Akkor holnap.

Cathy várt, míg a férfi letette, aztán sóhajtva levette a fejhallgatót. Felállt, és a kávégéphez ment. Mint minden éjjel, újra és újra le fogja pergetni magában a beszélgetést, és kielemzi Stone hangját meg a szavait.

Töltött magának egy csésze kávét. Mielőtt visszatért volna az íróasztalához, a falitükörbe pillantott. A leírása alapján Stone magas, nádszálkarcsú és hosszú combú szőke lánynak gondolja, aki elragadóan fest a falatnyi bikiniben, miniszoknyában és testhez simuló farmerben. Az a lány a fantázia szülötte. De nem árt vele senkinek, és szeretne így kinézni.

A tükörképére meredt. Világosbarna, középen elválasztott, hosszú haj, amely az arcába hullott, és elrejtette jelentéktelen vonásait. Formátlan farmert viselt, és bő pólót, hogy a lehető legjobban elrejtse azt a felesleges tíz kilót. Még életében nem vett fel bikinit.

Lesütötte a szemét, és elfordult a tükörképétől. Nem számít. Valójában úgysem az igazi személye érdekli Stone-t. Ő a kitalált Cathyt kedveli, és csak a kellemes hangját hallja. A férfi a saját világában él, és ő nem több, mint lábjegyzet az életében.

Amikor Cathy újra leült az íróasztalához, és feltette a fejhallgatót, az órájára nézett. Már huszonhárom óra sincs hátra a következő hívásig.

Stone a számítógép képernyőjére meredt, de nem látta rajta a számokat. Ő, aki különben szinte természetfeletti koncentrálóképességgel rendelkezett, most szétszórt volt. A napszak miatt. Jobban mondva az éjszaka miatt. Mindjárt éjfél. Lassan ideje, hogy felhívja Cathyt.

Különös, hogy egy telefonhang ilyen fontos szerepet játszik az életében. Két éve az az éltető ereje és társa. A lány gyakran titulálta őt különc, bogaras embernek. Jóllehet fogalma sincs róla, hogyan él valójában, és hogy az önként választott börtönét sohasem hagyja el. Nem tudhatja, hogy ő a nevetésébe, varázslatos hangjába és egy derűs, örömteli világról szóló történeteibe kapaszkodik. Ennél többet nem is enged meg magának.

Már nem emlékezett pontosan, hogyan kezdődött a kapcsolatuk. Általában késő este kérdezte le az üzeneteit. Valamikor aztán ráébredt, hogy mindig ugyanazzal a fiatal nővel beszél. Már arra sem emlékezett, hogy kettőjük közül ki hozott szóba először magántermészetű ügyeket, és miért.

Csodálkozott Cathyn. Nyilvánvalóan okos és jó a humorérzéke. Érdekes életet él. Akkor miért dolgozik egy üzenetrögzítő cégnél állandó éjszakai műszakban? Valójában ki ez a lány? Bujkál valaki elől? Titkokat vélt kihallani a hangjából. Néha arra gondolt, hogy csak kitalálja a történeteket, de nem zavarta a dolog. Szívesen hallgatta Cathyt.

Mivel nem akarta, hogy a lány megtudja róla az igazat, sosem próbált kicsikarni belőle magánjellegű információkat. Könnyűszerrel nyomoztathatott volna utána, de ez nem lett volna tisztességes.

Félretette a jelentést, és az órára pillantott. Már csak néhány perc. Két hét telt el Cathy mexikói útja óta, és Stone azon tűnődött, vajon a lány tervez-e újabb kiruccanást. Általában havonta kétszer utazott el. A férfi már előre rettegett a lány éves szabadságától. Ha távol volt, csak vánszorgott az idő.

Felállt, és az ablak mellett álló asztalhoz lépett. Az üvegen át kibámult a reflektorok által megvilágított kertbe. A távolban a kis település, Redondo Beach fényei pislákoltak. Nappal a szobából fantasztikus kilátás nyílt a Csendes-óceánra és a félsziget északi részének tengerpartjára. Éjjel a víz sötét és semmitmondó volt, noha hallani lehetett a hullámok moraját.

Stone töltött magának egy csésze kávét, és visszament az íróasztalához. Itt az idő. Bepötyögte a jól ismert számot.

– A-tól Z-ig Üzenetközvetítő.

– Helló, Cathy!

– Stone! Hogy vagy?

A férfi elmosolyodott a lány leplezetlen öröme hallatán.

– Remekül.

– Ma is megkerested a milliódat?

– Körülbelül.

Ritkán beszéltek üzletről. Cathy tudta, hogy Stone részvényekkel és ingatlanokkal foglalkozik, de ez volt minden. A férfi nem akart túl sok részletet elárulni neki, nehogy kíváncsivá tegye. Ha a lány nyomozni kezd a múltjában, és kideríti az igazságot, mindennek vége.

– Mi újság? – kérdezte.

– Semmi különös. Mrs. Morrison ma orvosnál volt, ezért új gyógyszeres listája van. Tudod még, ki ő?

– Igen. A különc hölgy, akit mindig emlékeztetned kell az orvosságai bevételére.

– Pontosan. Egy kollégám ma több órát beszélt vele és a doktorával, de még mindig nem biztos, hogy sikerült tisztáznunk mindent. Szerencsére fél órával ezelőtt letudtam az utolsó hívást.

– Valami érdekes ügyfél, akit óvadék ellenében szabadlábra bocsátottak?

Cathy nevetett.

– Eddig még nem, de még van hátra pár óra.

Cathy mesélt a napjáról és egy filmről, amelyet látott. Beszélgettek a következő könyvről, amelyet közösen akartak elolvasni. Stone egy thrillert javasolt, míg a lányt egy híres tudós életrajza érdekelte volna.

– Biztosan unalmas – vélekedett a férfi.

– Honnan tudod? Hiszen nem ismered a könyvet.

– Komolyan azt hiszed, hogy a hóbortos tudósok érdekes életet élnek?

– Aha, tehát általánosítunk. Akkor beszéljünk a csaló és tolvaj üzletemberekről!

Stone elvigyorodott. Cathy temperamentumos nő, és ő mindig élvezte, ha kihozta a sodrából.

– Még soha életemben nem csaltam és nem loptam.

– Nem kétlem. Csak azt akarom mondani, hogy ostobaság általánosítani.

– Például kijelenteni, hogy minden szőke nő buta?

– Pontosan.

Stone lehunyta a szemét, és azon tűnődött, vajon hogy festhet Cathy.

– Szőke vagy, de nem buta.

– Nem veszem bóknak, és meg sem köszönöm.

Stone halkan nevetett.

– Rendben, te nyertél. Olvassuk el az életrajzot.

– Tetszeni fog – ígérte Cathy. – Elmegyek a könyvesboltba, és…

Hirtelen éles hang szakította félbe.

Stone megmarkolta a kagylót.

– Mi volt ez?

– Nem tudom. – Alig lehetett hallani a hangját a zajtól. – Azt hiszem, a tűzjelző. Tartsd a vonalat!

Kattanás hallatszott, aztán csend. Stone emlékeztette magát, hogy a lány egy zárt épület hetedik emeletén tartózkodik, és van biztonsági őr. Nem történhet semmi baja. Ennek ellenére szorongott.

Alig egy perccel később Cathy visszajött a telefonhoz.

– Nem tudom pontosan, hogy mi ez – közölte aggódva. A háttérben még mindig hallatszott az éles, sivító hang. – Nem tudtam telefonon elérni a biztonsági őrt, de a kapcsolótábla alapján a füstjelző lépett működésbe.

– Felhívtad a 911-et?

– Nem. Valószínűleg nincs semmi vész.

– Azonnal hívd őket! Inkább jöjjenek ki a tűzoltók hiába, mintsem történjék valami, és ne érkezzenek ki időben. Addig vonalban maradok.

– Nem hiszem…

– Cathy, ne késlekedj!

– Rendben. Egy másodperc.

Ezúttal tovább tartott, míg ismét a telefonhoz jött. A hangja hisztérikusan csengett:

– Stone, a folyosón sűrűn gomolyog a füst. A liftből jön. Nem tudom, mit tegyek.

A férfi halkan szitkozódott.

– Milyen messze van a tűzlétra?

– A folyosó másik végén, de el van zárva. Nincs hozzá kulcsom.

– A tűzlétra mindig megközelíthető kell hogy legyen.

– Igen, de az utóbbi hónapokban volt néhány betörés, és azóta éjszakára elzárják. A biztonsági őr éjjel többször is feljön, hogy rám nézzen. Eddig még nem volt gond.

– Minden rendben lesz – mondta Stone mély meggyőződéssel, noha egy csöppet sem volt nyugodt. – A tűzoltók mindjárt megérkeznek.

– Én félek.

Stone előrehajolt, mintha így közelebb lehetne a lányhoz.

– Tudom, de veled vagyok. Veled maradok, míg biztonságban nem leszel.

– Köszönöm. Tudom, hogy ostobaság, de… – Cathy lélegzet után kapott. – Atyaég, érzem a füstszagot! Bejön az ajtó alatt. Ki kell mennem innen!

Félelem szorította el Stone torkát. Félelem és kétségbeesés, mert semmit sem tehetett.

– Mondtad a tűzoltóknak, hol vagy?

– Igen.

– Akkor ki fognak hozni.

– Talán ki kellene mennem a folyosóra. Jaj, Stone, a füst egyre sűrűbb!

– Maradj nyugton! Hívd fel még egyszer a tűzoltókat! Mondd meg nekik, hogy be vagy zárva. Itt várok.

– Rendben.

Egy örökkévalóságnak tűnő ideig csend volt. Aztán Cathy remegő hangon megszólalt:

– Úton vannak, de eltart egy darabig, míg ideérnek, és a tűz egyre inkább terjed. Rettenetesen félek.

– Tudom, édesem. De veled vagyok.

– Azt mondták… hogy tekerjek vizes törölközőt a fejem köré.

– Akkor tedd azt! Várok rád.

– Rendben.

Stone hallotta, amint a fejhallgató koppan az asztalon. Még soha életében nem érezte ilyen tehetetlennek magát. Megrázta a fejét. Ez nem igaz. Pontosan ilyen tehetetlennek érezte magát körülbelül három évvel ezelőtt. Akkor sem tehetett semmit, és ezért Evelyn meghalt.

Stone elhessegette a gondolatot, és Cathyre koncentrált. Fülelt, és végre meghallotta sietős lépteit.

– Lángokat látok! – sikoltotta a lány. – Most mit tegyek? Nem tudom…

Egy hangos robbanás szakította félbe.

– Cathy? Itt vagy?

Stone kiabálást hallott, és dörömbölést. Aztán teljes lett a csönd.

– Cathy! Cathy!

Semmi. Kattanás hallatszott, aztán a szaggatott foglalt jelzés.

2. FEJEZET

Stone elhagyta második emeleti dolgozószobáját, és lesietett a lépcsőn a konyhába. Ula, a házvezetőnője meglepetten pillantott fel, amikor belépett. Az asszony az ötvenes évei elejét taposta, s noha későre járt, még mindig olyan frissnek látszott, mint reggel.

– Ó, Mr. Ward, ez aztán a meglepetés! – Apró, sötét szeme csillogott, de nem mosolyodott el. – Csak azt ne mondja, hogy éhes! Még csak néhány napja, hogy rákényszerítettem, egyen valamit. Ennél általában hosszabb ideig koplal.

A házvezetőnő évődése többnyire jókedvre hangolta Stone-t, és ilyenkor ő meg azt vetette az asszony szemére, hogy az milyen keveset alszik. Aznap este azonban oda se hederített rá.

– Elmegyek.

– Most? Egyedül?

Stone megértette Ula csodálkozását. Általában sofőrrel vitette magát mindenhová, de most nem volt vesztegetni való ideje.

– A BMW-vel megyek. Ne aggódjon, nem lesz semmi baj!

Ula nem is tudja, milyen gyakran furikázik éjszakánként a kocsival. Stone mindig ügyelt rá, hogy még napfelkelte előtt hazaérjen. Különös életet élt. Noha nem rendelkezett a vámpírok természetfeletti erejével, megértette a világosságtól való félelmüket. Nem mintha a napfénytől porrá hamvadt volna, hanem mert halálra ijesztette volna azokat, akik szerencsétlenségükre megpillantják őt.

– Ne várjon rám! – tette hozzá, miközben leakasztotta a kulcsot az ajtó melletti kampóról.

Nem sokkal később már nyugat felé tartott a kanyargós úton. Húsz perc múlva ráfordult az autópályára. Éjfél már jóval elmúlt. Alig volt forgalom, így jó tempóban haladt. Kínzó kérdések gyötörték. Mi történhetett? Cathy még életben van?

Az üzenetközvetítő szolgálat a Ventura Boulevardon volt. Tűzoltó-, rendőr- és mentőautók foglaltak el két jobb oldali sávot. Vörös fények villogtak az éjszakában. A kései óra ellenére sokan bámészkodtak.

Stone a lehető legközelebb leállította a kocsit, és gyalog ment tovább. Ott magasodott az épület az utcai lámpák fényében. Füst gomolygott ki a betört ablakokon. Tömlők tekergőztek a járdán. A rendőrök hátrébb szorították a nézőközönséget.

Stone utat vágott magának az emberek között. Örült, hogy sötét van, és mindenki a házat bámulja. Égett fa és műanyag szaga terjengett. Megkopogtatta az egyik fiatal rendőr vállát.

– Elnézést, egy barátnőm felől szeretnék érdeklődni.

– Ha nem rokon, nem adhatok felvilágosítást – felelte amaz anélkül, hogy ránézett volna.

– Értem, és nem is a részletekre vagyok kíváncsi. Csak aggódom. Cathy Eldridge-ről van szó. Az üzenetközvetítő cégnél dolgozik. Épp telefonon beszéltünk, amikor fellobbant a tűz. Csak tudni szeretném, hogy biztonságban van-e.

A rendőr megfordult. Fiatal volt, még harminc sem lehetett. A tekintete Stone arcára siklott, mielőtt megszólalt volna:

– Két biztonsági őrt és egy nőt kórházba szállítottak. Többet nem mondhatok.

– Halottak nincsenek?

– Tudomásom szerint nincsenek.

Stone-ban egy kicsit csökkent a feszültség. Tehát Cathy megsérült, de nem halt meg. Tudta, hogy nincs értelme további kérdéseket feltenni.

Elfordult, és már majdnem keresztülvágott a tömegen, amikor valaki megérintette a karját. Jobbra nézett, és egy kócos hajú, fiatal nőt látott.

– Hallottam, mit beszélt a rendőrrel – mondta a nő. – A Van Nuys Boulevardon lévő kórházba vitték a sérülteket. A mentősök mondták.

– Nagyon köszönöm. Igazán kedves magától. – Stone a nőre mosolygott, majd a kocsijához fordult.

– Szívesen. Remélem, hogy a barátnője… – A fiatal nő levegő után kapott, és önkéntelenül hátrahőkölt, amikor a lámpafényben meglátta a férfi bal arcát.

Stone továbbment, mintha észre sem vette volna.

Alig tíz perc múlva a kórházhoz ért, és leparkolta az autót. Az éjszakai személyzet megengedte, hogy várakozzon, míg Cathyt ellátják.

Helyet foglalt a váróterem egy sötét sarkában, és magában azért fohászkodott, hogy a lány életben maradjon. Felbukkantak egy másik sérült rokonai. Stone azon töprengett, mikor toppannak be Cathy barátai.

Az idő ólomlábon járt. Szeretett volna sétálni, hogy elűzze a nyugtalanságát, de nem mert. Helyette csöndben ült, és a sors szeszélyein elmélkedett, amelyek idevezették őt. Évek óta nem tette be lábát kórházba. Nem szerette az emlékeket, amelyeket az itteni szagok felidéztek benne.

Három órával később egy sötét hajú, barna szemű, csinos ápolónő lépett oda hozzá.

– Cathy Eldridge-nek szerencséje volt – közölte. – Épp most viszik be az egyik kórterembe. Itt a száma. – Átnyújtott egy cédulát. – Ma este a családtagok bemehetnek hozzá pár percre.

Stone állta a nő tekintetét.

– Említettem, hogy az unokatestvére vagyok?

– Értem.

– Hogy van Cathy?

– Amint már mondtam, szerencséje volt. Van egy dudor a fején, amely remélhetőleg nem rosszabbodik. Arra várunk, hogy magához térjen. Kificamodott a térde, és valószínűleg meg kell operálni.

– Eszméletlen?

A nővér bólintott.

– De sokkal rosszabbul is járhatott volna. A füst károsíthatta volna a tüdejét, vagy akár égési sérülései is lehetnének. A tűzoltók még épp idejében hozták ki.

Stone felállt.

– Megkeresem. Köszönöm a tájékoztatást.

A nővér fáradtan mosolygott.

– Szívesen.

A második emeleti folyosón Stone az osztályos nővérnél kérdezősködött.

– Senkit sem engedhetünk be hozzá.

– Okvetlenül látnom kell őt. Éppen telefonon beszéltem vele, amikor a szerencsétlenség bekövetkezett.

A nővér a homlokát ráncolta.

– Öt perc, nem több. Nem tudja véletlenül, hogy van-e családja? – Mielőtt Stone válaszolhatott volna, figyelmeztetően hozzátette: – Eszébe ne jusson a bátyjának kiadni magát!

– Cathy beszélt a barátairól, de a családjáról sohasem.

– Nos, biztosan találunk majd valakit.

Stone felvett a pultról egy cédulát és egy golyóstollat.

– Felírom magának a privát számomat. Ha nem veszem fel, hagyjon üzenetet a rögzítőmön.

– Mire jó ez?

– Amíg nem találnak családtagot, csak én vagyok Cathynek. Szeretném, ha tájékoztatnának az állapotáról. Ezenkívül állom azokat a számlákat, amelyeket nem fedez a betegbiztosító.

A nővér meglepetten nézett rá.

– Biztos benne? Drága mulatság lehet.

– Nem számít. – Stone-nak sok gondja volt az életben, a pénz nem tartozott közéjük.

– Ahogy gondolja, Mr. … – A nővér a cédulára pillantott. – Mr. Ward. Bemehet hozzá, de csak pár percre!

– Köszönöm.

Stone végigment a folyosón, és megállt jobboldalt az utolsó előtti ajtónál. Már két éve beszélgetett rendszeresen Cathyvel, de nem tudta, hogy néz ki. A lány azt mesélte, hogy magas és szőke. Tehát az alakját el tudta képzelni, de az arcát nem.

Mély lélegzetet vett, és belépett a kórterembe. Csak az ágy fölött égett halvány fény. Stone ügyelt rá, hogy árnyékban maradjon. Ha felébred a lány, nem akarta nyomban megrémíteni.

Tett egy lépést, aztán még egyet, míg karnyújtásnyira nem ért. Két év bizonytalanság után végre megpillantotta a lányt.

Cathy a hátán feküdt, így nem tudta megbecsülni a magasságát. Először az arca tűnt fel neki. Halvány bőrén koromfoltok éktelenkedtek. Hosszú haja szétterült a párnán, és nem szőke, hanem világosbarna volt. Az ajka telt, az orra egyenes. A szeme csukva.

Nem ilyennek képzelte el, és a lány sem ilyennek írta le magát. Stone közelebb lépett, hogy elolvashassa a karján lévő szalagot. A név stimmelt. Csakugyan Cathynek hívják.

Zavartan az ágyhoz húzott egy széket, és leült. Megsimogatta a lány kezét. A bőre puha és bársonyos volt. Megfogta az ujjait, és megszorította. Cathy viszonozta a szorítását.

Stone keze bizseregni kezdett, mintha áramütés érte volna. Nem tudta mire vélni, és az izgalom számlájára írta. Egyszerűen kimerült, semmi több. Továbbra is fogta a lány kezét, amely ugyanolyan fehér volt, mint az arca. Cathy elmondása szerint a tavasz nagy részét népszerű nyaralóhelyeken töltötte, és bikiniben napozott. Ám a bőre nem ezt bizonyította.

Stone ismét szemügyre vette a jelentéktelen vonásokat és a világosbarna hajat. Aztán a tekintete lejjebb vándorolt. A takaró ellenére megállapította, hogy meglehetősen dundi. Nem túlságosan kövér, de kételkedett benne, hogy bikinit és miniszoknyát viselne, ahogy állította.

– Ó, Cathy – mormolta. – Gyakran gondoltam rá, hogy találkozunk, de nem így képzeltem. – Ismét megsimogatta a kezét. – Örülök, hogy nincs komolyabb bajod. Megértem, hogy sokkot kaptál, és most pihenésre van szükséged, de hamarosan fel kell ébredned. Tudni akarom, hogy jól vagy-e. Tehát tedd meg nekem, jó?

Egy pillanatig úgy tűnt, hogy a lány nem mozdul, de aztán kinyitotta a szemét.

– Mr. Ward?

Stone felnézett, és megpillantotta a nővért az ajtóban.

– Igen?

– Még két perce van.

A férfi bólintott, és a figyelmét ismét Cathynek szentelte.

– Mennem kell, hogy kipihenhesd magad. Holnap újra eljövök. Örülnék, ha ébren lennél. – Tulajdonképpen nem tudta, hogyan kezelje a helyzetet, de ráér törni rajta a fejét, ha már ott tart.

Elengedte a lány kezét, felállt, és a ruhásszekrényhez ment. Egy kopott farmer meg egy bő, kifakult póló lógott benne, az egyik polcon kormos, olcsó műbőr ridikül.

Kinyitotta, kivette belőle Cathy irattárcáját, a jogosítványában megnézte, és leírta magának a címét. Aztán átnézte a többi iratot is. A lánynak volt egy hitelkártyája és tizennégy dollár készpénze. Visszatette a táskát a polcra, és ismét az ágyhoz lépett.

– Hamarosan találkozunk – ígérte. Aztán lehajolt, és arcon csókolta.

A lány nem moccant.

Kifelé menet közölte a nővérrel, hogy helyezzék át Cathyt egy magánkórterembe, és ő fizeti a különbözetet.

Húsz perccel később elérte a csendes North Hollywoodot. A névadás megtévesztő volt, mert hosszan elnyúló dombok választották el ezt a városrészt a turisták és filmesek Hollywoodjától. Némi keresgélés után végül megtalálta az utcát, ahol Cathy lakott.

Leparkolt a kis, sötétbe borult ház előtt. Az ötvenes években építhették, mint a legtöbb házat a környéken. Nem volt benne semmi kivetnivaló – azonkívül, hogy a lány azt állította, egy modern, elegáns lakásban él.

– Cathy Eldridge, te szélhámos – mormolta Stone.

Vajon miért hazudott nekem? – tűnődött, és nyomban meg is találta a lehetséges magyarázatot. Az ő cége, a Ward International nagyon ismert. Cathy biztosan azt hitte, hogy ő extravagánsan él, ezért kitalált egy izgalmas személyiséget, hogy lebilincselje a figyelmét.

Stone a kis házra nézett, és megcsóválta a fejét. Vajon Cathy barátai valódiak? Az utazásai? A kutyája? Hát nem vette észre, hogy nem a külsőségek azok, amelyek megfogták őt? Sokkal inkább a hangja, a nevetése, az éles esze és a szellemessége.

Haragudnia kellene a lányra. De nem tudott. A hazugságok ellenére még mindig kedvelte Cathyt, és ha eltűnne az életéből, nagyon hiányozna.

Stone figyelte, amint az első napsugarak megvilágítják a privát kórterem padlóját. Felállt és nyújtózkodott. Az elmúlt két éjszakát nagyrészt Cathy ágya mellett töltötte, fogta a kezét, beszélt hozzá, élvezte néma jelenlétét.

Ismét leült mellé.

– Hamarosan mennem kell, de ma este ismét eljövök – mondta halkan. – Tudom, hogy lassan már eleged van a társaságomból, de nincs más programon, ezért vagyok folyton a nyakadon.

Szemügyre vette a lányt. A szeme csukva. Tudta, hogy előbb vagy utóbb Cathy meg fogja pillantani őt. Mély lélegzetet vett, megérezte a szobában lévő virágok illatát. Az első nap küldette őket. Mivel nem tudta, melyik a lány kedvence, sokfélét vásárolt neki.

Cathy munkaadója is küldött egy csokorral, de senki más.

Stone már nem is csodálkozott ezen. A kíváncsiság és az aggodalom legyőzték a kételyeit, és nyomozásba fogott.

Cathy Eldridge huszonnyolc éves, egyetlen gyerek. Az apa hamar otthagyta a családot. Az anyja alkoholista volt, és hét éve meghalt. Nincsenek hozzátartozói, sem barátai. Még egy kutyája sincs.

Stone néha arra gondolt, haragudnia kellene a lányra, amiért azt gondolta, hogy a barátsága elnyerése érdekében ki kell találnia magának egy izgalmas életet. Aztán meg úgy vélte, hogy Cathy magányos élete az üres, sivár világának a megfelelője.

– Mr. Ward? – Stone felnézett, és megpillantotta az ajtóban Maryt, az éjszakás nővért. – A kezelőorvos szeretne beszélni magával.

– Köszönöm. – A férfi megszorította Cathy kezét. – Mindjárt visszajövök.

Követte Maryt a folyosón a nővérszobába.

– Dr. Tucker, ő itt Stone Ward – mondta Mary egy magas, vékony, szürke szemű és őszülő halántékú férfinak.

Dr. Tucker kezet fogott Stone-nal.

– Amennyire tudom, maga Cathy egyetlen barátja. Nem találtunk hozzátartozókat.

– Nincsenek rokonai.

– Értem. Azt hallottam, hogy maga gondoskodna a hölgyről, miután elbocsátjuk.

– Így van.

Dr. Tucker a sarokban álló kanapéra mutatott.

– Üljünk le oda!

– Köszönöm.

– Cathynek szerencséje volt. Nem szenvedett égési sérüléseket, és a tüdeje sem károsodott. A robbanásban akár súlyosan megsebesülhetett volna. Nem várható, hogy az agyrázkódásának következményei lennének, de a térdét meg kell operálni. Majd körülbelül hathetes fizikoterápiára lesz szükség, hogy újra rendesen tudjon járni. Sőt ez talán két hónap is lehet. Komoly zúzódásai vannak, melyek lassíthatják a gyógyulás folyamatát. Miután hazaengedtük, néhány napig kell valaki, aki ápolja.

– Nem gond – felelte Stone. – Nálam ellakhat, és a házvezetőnőm majd gondoskodik róla.

– Rendben. Holnapra terveztük be a műtétet. Ez azt jelenti, hogy három nap múlva hazaengedjük.

– Jól van.

Megbeszéltek még néhány részletet, aztán kezet fogtak.

– Örülök, hogy megismerhettem – mondta dr. Tucker. – Megkönnyebbüléssel tölt el, hogy Cathy nincs egyedül Tulajdonképpen semmi közöm hozzá, de nem tudtam nem észrevenni a sebhelyeit. Autóbaleset?

– Igen. Három éve történt.

– A rendelőm mellett van egy rendkívül tehetséges plasztikai sebész. Ha meg akarja operáltatni magát, őt jó szívvel ajánlom.

Stone megrázta a fejét.

– Köszönöm, de nem.

– Kiváló új technikák vannak. Eltávolítják a megvastagodott sebhelyeket, és a bőr ismét teljesen sima lesz. Csupán néhány vékony, világos vonal maradna.

– Köszönöm a tájékoztatást – az arcomat és Cathyt illetően. Viszontlátásra!

Stone elhagyta a helyiséget. Sejtette, hogy dr. Tucker nem érti a vonakodását, mint ahogy az az orvos sem értette, aki a baleset után kezelte őt. Nem tudhatták, ő meg nem akarta elmagyarázni, hogy eltorzult arcát egyfajta büntetésnek tekinti. Hogy mindig emlékeztesse arra a bizonyos éjszakára – és Evelyn halálára.

3. FEJEZET

Cathy álmos volt, de erős késztetést érzett, hogy kinyissa a szemét. Megmozdult, kényelmesebb pozitúrát keresett. A teste számos ponton sajgott, de a leginkább a fején lévő púp és a jobb térde fájt. Ébren volt, amikor délután dr. Tucker meglátogatta. Az orvos elmagyarázta, hogy szerencséje volt, mert akár meg is halhatott volna.

Cathy próbált nem gondolni a tűzoltók megérkezése előtti szörnyű percekre. Ha Stone nem maradt volna vonalban, biztosan nem tart ki.

Stone. Bágyadtan elmosolyodott. A férfi nagyon kedves volt vele. Annyi virágot küldött, amennyi elég lett volna egy egész üvegházba. Hiányzott neki, és remélte, hogy ő is hiányzik Stone-nak. Eltart egy darabig, mire újra dolgozni tud. Az elképzelés, hogy olyan sokáig nem beszélhet a férfival, nyugtalanította. Ezért elhatározta, hogy nem is gondol rá.

Anélkül is épp elég problémája van. Például az állása. Egyáltalán létezik még a cég? És természetesen gondot jelent a kórházi számla is. Kételkedett benne, hogy a biztosító minden költséget átvállal. A mosolya eltűnt, akárcsak a jókedve.

Mély lélegzetet vett, hogy lazítson. A fájdalom egy ritmusban lüktetett a szívverésével. De hamarosan megkapja az injekcióját, amely majd enyhülést hoz. Addig meg jobb, ha alszik. Majd akkor tér vissza ezekre a problémákra, ha erősebbnek érzi magát.

– Azt mondták, hogy ébren vagy, de valószínűleg tévedtek.

A mondat ott vibrált a levegőben. Cathy megdermedt. Csak képzelte volna ezeket a szavakat? Ez a hang! Lehetetlen. Stone? Itt?

Igyekezett úrrá lenni az izgatottságán. Ha Stone tényleg itt van, akkor látja is őt. Megrémült.

Biztosan csak képzelte a hangot. Elvégre erősen beütötte a fejét, és néhány napig eszméletlen volt. Ez lehet az oka.

Valaki belépett a helyiségbe. Cathy nem merte kinyitni a szemét, de érezte az illető jelenlétét. Az ő jelenlétét. Egy széket odébb húztak. Aztán a férfi megfogta a kezét.

A gesztus meleg volt, gyöngéd és furcsán ismerős. Valószínűleg azért, mert már kismilliószor elképzelte. Az elmúlt két évben arról álmodott, hogy Stone eljön hozzá, magához öleli, és szerelmet vall neki. Ostoba álmok, gondolta. De tényleg itt van a férfi?

– Cathy? – mormolta Stone. – Hallasz engem? Az éjszakás nővér azt mondta, hogy felébredtél. Hogy érzed magad?

Cathy nem akarta kinyitni a szemét. Elfogta a szégyen. A sok hazugság miatt. Nem tudta, mi lenne a rosszabb – a férfi megvetése vagy a szánalma.

– Kérlek, menj el! – suttogta.

– Nem éppen ilyen üdvözlésre számítottam. Legalább egy „sziá”-t megérdemelnék. Vagy mit szólsz ehhez? „Helló, Stone. Örülök, hogy megismerhetlek. És most kérlek, menj el!”

Könnyek égették Cathy szemét.

– Gúnyolódsz.

– Nem. Csak próbálom mindkettőnk számára megkönnyíteni a helyzetet. Próbáld meg te is! Nem olyan nehéz.

Fogalma sincs, gondolta Cathy, és elfordította a fejét. Egy könnycsepp végiggördült az arcán, és elveszett a hajában. Halkan felnyögött. A haja. Stone egy hosszú lábú, szőke, modellalkatú nőre számított. Ehelyett egy dundi, jelentéktelen, világosbarna hajú lányt talált.

– Úgy véltem, talán örülnél egy kis társaságnak – jegyezte meg Stone. – Tévedtem?

– A tiédnek nem örülök – felelte Cathy elcsukló hangon.

– Értem.

A férfi elengedte a kezét. Cathy hirtelen fázni kezdett. Csönd borult a szobára. Végül Stone megköszörülte a torkát.

– Azt hittem, barátok vagyunk.

Cathy önkéntelenül feléje fordította a fejét, és kinyitotta a szemét.

Stone Ward tényleg itt volt a kórteremben. Túl sötét volt ahhoz, hogy alaposabban szemügyre vehesse, csak a körvonalát látta. Magasnak, széles vállúnak tűnt. A haja pedig feketének.

– Hogy mondhatsz ilyet? – suttogta a lány. – Most már tudod az igazat. Rólam meg azokról a dolgokról, amiket meséltem neked.

Stone ismét megfogta a kezét, és Cathyben szétáradt a meleg. Biztonságban, ugyanakkor zavarban érezte magát. Hunyorgott, és azt kívánta, bárcsak világosabb lenne, hogy jobban láthassa a férfit.

– Nem számít.

– De…

Stone határozottan megrázta a fejét.

– Komolyan gondolom, Cathy. Csak az a fontos, hogy felépülj. Hogy érzed magad?

Elveszettnek és elbizonytalanodottnak. Az egész világa a feje tetejére állt. Stone Ward itt van mellette, és úgy viselkedik, mintha ő fontos volna neki.

– Nem értem. Miért vagy ilyen kedves hozzám? Gyűlölnöd kellene, vagy legalábbis megvetni. Vagy kezdettől tudtad rólam az igazat? És jót mulattál rajtam?

Stone megszorította a kezét.

– Nem. Nem tudtam semmit. De nem számít. Nem a külsőd vagy az életstílusod miatt akartam beszélgetni veled, hanem mert olyan jól megértettük egymást.

Cathy hinni akart neki. Hirtelen túlságosan fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy beszélgessen. Valószínűleg a fájdalomcsillapító ködösítette el az agyát. Később, ha már ismét tisztán tud gondolkodni, megvitatják a dolgot.

– Rendben. Köszönöm a megértésedet.

– Nincs mit. És most meséld el, hogy érzed magad!

– Fájdalmaim vannak.

– A térded?

– Meg a fejem.

– A térdedet meg kell operálni.

Cathy megdörzsölte a halántékát.

– Tudom. Az orvos mondta, hogy nem komoly műtét, de egy ideig mankóval kell járnom.

Gondolni sem akart erre, mint ahogy a fizikoterápiára sem, amely kétségkívül egy halom pénzbe kerül. Noha a munkahelye fizetett utána biztosítást, de nem tudta, elég lesz-e az az összeg.

– Cathy?

A lány még most sem tudta elhinni, hogy Stone tényleg itt van, és nem haragszik rá.

– Igen? Elnézést, de nem vagyok egészen magamnál.

– Nem kell aggódnod. Mindent elintéztem. A kórházi tartózkodást, a műtétet, a fizikoterápiát.

– De ez lehetetlen.

– Gondoskodom mindenről. Te csak azzal törődj, hogy minél hamarabb meggyógyulj!

Cathy a férfi körvonalát fürkészte, és próbálta kitalálni, miért ilyen kedves hozzá.

– Nem értem.

– Pedig egyszerű. Azt szeretném, ha nálam laknál, miután néhány nap múlva elbocsátanak innen. A házam nagy, és bőven lenne helyed. Már szerződtettem egy fizikoterapeutát, és a házvezetőnőm fog ápolni.

Cathy akkor sem lepődött volna meg jobban, ha Stone hirtelen kínaiul kezd el beszélni, és közben táncol hozzá.

– Lakjam nálad? – suttogta.

– Igen. Az orvos azt mondta, hogy néhány napig nem maradhatsz egyedül. Amennyiben nincs senki más, aki gondoskodna róla, hozzám jössz.

Senkim sincs, gondolta bánatosan Cathy.

– Nem lehet.

– Természetesen lehet. Barátok vagyunk, és a barátok segítenek egymásnak. Fordított esetben te is ugyanezt megtennéd értem.

Stone meggyőzően beszélt, de a lánynak még mindig voltak kételyei. Ő semmit sem tud nyújtani. Ő csak az unalmas Cathy Eldridge.

– A házvezetőnőm állandóan ott lesz. Tehát nem kell félned attól, hogy egyedül maradsz velem.

Ó persze, mert ez a legnagyobb gondja!

– Nem erről van szó.

– Hát akkor miről? A ház tetszeni fog. Gyönyörű kilátás nyílik a tengerre. Tekintsd úgy, hogy nyaralni mész!

Cathy még soha életében nem utazott el sehová. Ismét elfordította a fejét.

– Pár héttel ezelőtt nem is jártam Mexikóban.

– Gondoltam.

– És Párizsban sem voltam.

– Azt is gondoltam.

– Csak azt akartam…

– Értem. Kérlek, higgy nekem! Ez nem fontos.

Nem fontos? Stone hogy mondhat ilyet? A lány nevetségesnek érezte magát. Minden hazugsága lelepleződött.

– Cathy, kérlek! Egyszerűen csak bízz bennem! Már két éve ismerjük egymást.

A lány Stone felé fordult, és felemelte az ágy fejrészét úgy, hogy szinte már ült. Aztán elhúzta a kezét, és a villanykapcsoló után nyúlt.

A férfi nyomban megfogta a csuklóját.

– Ne!

– Csak fel akarom kapcsolni a lámpát.

– Tudom. De nem szabad.

– Miért nem?

– Én… Három évvel ezelőtt csúnya autóbalesetem volt. Az arcom tele van sebhelyekkel, és nem szeretném, hogy lásd.

Cathy eltátotta a száját, de nem jött ki hang a torkán. Semmi sem olyan, mint hitte. Stone tehát ezért rejtőzik a házában? Azt hiszi, hogy ő undorodna tőle?

– Nem akarlak megijeszteni – erősítette meg a gyanúját a férfi.

– Nem ijesztenél meg.

– Nem tudhatod. Nagyon szörnyű.

Mennyire szörnyű? – töprengett Cathy, de túl fáradt volt ahhoz, hogy továbbgondolja. Hinni akart a férfinak. És a félhomályban volt valami jó is. Stone sem láthatja őt tisztán. Nem veheti észre, mennyire jelentéktelen. Nem csúnya, egyszerűen csak nem csinos.

– Cathy, ne töprengj ezen! Megértem, miért mesélted nekem azokat a dolgokat.

Hogyan találja ki a gondolatait? Mielőtt a lány megkérdezhette volna, jött a nővér, és beadta az injekciót.

Cathy odafordult Stone-hoz.

– Nem kell tovább maradnod. Úgy értem, biztosan van egyéb dolgod is. Fontosabbak.

– Jelenleg te vagy az életemben a legfontosabb. – Stone ismét megfogta a lány kezét, és összefonta az ujjaikat. – Még nem is egyeztél bele, hogy hozzám költözöl – tette hozzá. – Mondj igent!

Az injekció hatni kezdett. A fájdalmak enyhültek, és Cathy elálmosodott. Nehezére esett a beszéd, de még sikerült felelnie:

– Igen.

Két nappal később Cathyt mentőautóba tették.

– Az út körülbelül negyven percig fog tartani – közölte a sofőr, miközben az ápoló becsatolta a hordágyon fekvő lányt.

Cathy elmosolyodott.

– Semmi gond.

Időközben elmúlt a fejfájása. Már csak a térde sajgott, de ezt nem is lehetett csodálni, hiszen előző nap műtötték. Az orvos rendelkezése szerint néhány nap múlva elkezdheti a fizikoterápiát. Minden terv szerint haladt.

Az ápoló becsukta a hátsó ajtót, aztán mindkét férfi beszállt a vezetőfülkébe. Cathy megfogta a hordágy fémrúdját. Nem azért, mert félt volna, hogy leesik, hanem hogy megbizonyosodjon róla, nem álmodik. Tényleg úton van Stone házába.

Noha mosolygott, könnyek égették a szemét. Nem tudta, hogy egy álom vagy egy rémálom vált valóra.

Előző este Stone ismét meglátogatta, és a sötétben beszélgettek. Cathy egy ideig megpróbált úgy tenni, mint régen, amikor telefonon társalogtak. De nem ment. A férfi elkérte a házának a kulcsát. Logikusnak tűnt, elvégre valakinek el kell hoznia a ruháit és a postáját. A lány azonban félt attól, hogy Stone kideríti, hol lakik, és milyen körülmények között. Hogy a háza kicsi és régi, az kevésbé zavarta, mert tiszta és ápolt volt.

De nem a tisztaságról van szó, gondolta Cathy, amikor a mentőautó rákanyarodott a gyorsforgalmi útra. Sokkal inkább a szegénységről. Azt mesélte Stone-nak, hogy nagy, modern és fényűzően berendezett lakásban él. Hazudott, és most viselnie kell a következményeket.

A töprengéstől ismét megfájdult a feje. Ezért inkább a mellettük elsuhanó tájat figyelte. Dél felé tartottak, és nemsokára elérték West Los Angelest. Néhány mérfölddel később a mentőautó nyugati irányba kanyarodott.

Cathy szíve egy kicsit gyorsabban vert. Nyilván hamarosan elérik úti céljukat. Stone azt mondta, hogy a házából látni a tengert. A lány még sohasem lakott vízparton. Talán igaza van a férfinak. Talán vakációnak kellene tekintenie ezt az időszakot.

Néhány perccel később az út keskenyebb lett, és erősen emelkedni kezdett. Cathy látta a házakat, a fákat és alattuk az óceánt.

A mentőautó rákanyarodott a hosszú kocsifelhajtóra. A lány a válla fölött előrenézett, és megpillantott egy széles kaput. A sofőr megnyomott egy gombot, majd mondott valamit. A kapu lassan feltárult.

Cathy kikémlelt az oldalablakon, és meglátta az óriási épületet. Háromszintes volt, és kastélyra emlékeztetett. A homlokzata kő, az ablakok különböző formájúak, csiszolt üvegűek. A telek végtelen nagynak tűnt. Tekintve az itteni ingatlanárakat, Stone-nak súlyos milliókat kellett fizetnie ezért a házért.

Cathy kezdettől fogva tudta, hogy ők két külön világban élnek. De félelmetes volt a saját szemével látni ezt a különbséget. Nyelt egyet. Talán mégsem volt jó ötlet idejönni, gondolta. Már késő visszakoznia, és a völgyben fekvő kis házába vitetnie magát?

Mielőtt határozhatott volna, a mentőautó megállt. Az ápolók a hordággyal együtt kiemelték Cathyt, és a bejárati lépcsőig tolták.

A szárnyas ajtó egyik fele kinyílt, és egy apró termetű asszony lépett ki rajta. Ötven év körüli, a haja ősz, a szeme szénfekete. Lapos sarkú félcipőt és világosszürke ruhát viselt, amely mintegy átmenet volt a nővér- és a szobalány-uniformis között.

– Miss Eldridge – mondta, és mosolygott. – Ula vagyok, a házvezetőnő. Isten hozta nálunk! – A mosoly eltűnt az arcáról, amikor a férfiakhoz fordult. – Csak óvatosan! Nehogy leessen!

Az ápolók bosszús pillantást váltottak.

– Igenis, asszonyom. Gondoskodunk róla, hogy a hölgy sértetlenül megérkezzen.

– Erre, kérem.

Ula bevezette őket a házba. Cathy futólag látott egy óriási előcsarnokot, amely egy szállodába is beillett volna, aztán elindultak egy hosszú folyosón a ház másik szárnyába, majd felvitték a lépcsőn az emeletre.

Ula kinyitott egy ajtót, és belépett. A férfiak követték, és egy széles duplaágyra fektették Cathyt.

– Mindjárt hozzuk a beteg holmiját is – mondta az egyik ápoló, és távozott.

Ula az ablakhoz sétált, és széthúzta a súlyos függönyöket. Napfény ömlött a szobába. Cathy az ágyból ápolt kertet, egy úszómedence sarkát és az óceánt látta. A vízfelszín csillogva húzódott egészen a látóhatárig. Jobbra szárazföld terült el. Valószínűleg Malibu.

– Szép, ugye?

Cathy bólintott.

– Stone mesélt a balesetről. Azt mondta, szerencséje volt, és sokkal rosszabbul is járhatott volna.

– Nekem is ezt mondták.

Ula átvágott a szobán, és kinyitotta a beépített szekrényt.

– Itt van a tévé és a videolejátszó. Van műholdvevőnk, tehát több csatornát is nézhet. – A ruhásszekrényre mutatott. – Már kipakoltuk a holmiját.

– Köszönöm.

Cathy megkönnyebbült, hogy Ula nem nyitotta ki az ajtót. Nem akarta szegényes, viseltes ruhatárát abban az óriási szekrényben látni. Anélkül is nagyon nem idevalónak érezte magát.

– Itt a fürdőszoba. – Ezúttal Ula kinyitotta a szóban forgó ajtót. – Gyorsan elintézem a mentősöket, aztán visszajövök.

Amikor Cathy egyedül maradt, mélyeket lélegzett, és megpróbált lazítani. A környezet nem könnyítette meg a dolgát. Még soha életében nem tartózkodott ilyen fényűző szobában. A vendéglakosztály akkora volt, mint az egész háza. Az egyik sarokban kis íróasztal állt kecses lámpával és karosszékkel. Ideális hely az olvasáshoz.

A folyosóról lépteket hallott. A szíve nyomban szaporábban vert, mert azt hitte, Stone jön, hogy üdvözölje. Tegnap este óta nem látta.

De Ula volt az.

– Elmentek – jelentette be, és elmosolyodott.

– Köszönök mindent. – Cathy a szobára mutatott. – Egyszerűen lenyűgöző.

– Stone egy tehetséges belsőépítésszel rendeztette be a házát. Mindig mondom neki, milyen kár, hogy ezek a gyönyörű szobák üresen állnak. Sosem hívunk társaságot. Meg kell ígérnie nekem, engedni fogja, hogy kényeztessem.

– Köszönöm, de nem szeretnék a terhére lenni.

– Ez nem teher. Hetente jön három asszony, és kitakarítják a házat. Nem szeretek tétlenül üldögélni. Már három éve nincs élet ebben a házban. Amióta Miss Evelyn meghalt, Stone senkit sem hívott meg.

– Miss Evelyn? – kapott a szón Cathy.

– Igen. Három évvel ezelőtt autóbalesetben életét vesztette. Stone felesége volt.

4. FEJEZET

Cathy letette a villát, és bűntudatosan meredt az üres tányérra. Tulajdonképpen nem állt szándékában eltüntetni ezt az óriási adagot, amelyet Ula szolgált fel neki. Ám képtelen volt ellenállni az ízletes, omlós marhasültnek. A mentségére csupán annyit tudott felhozni, hogy a kórházi tartózkodása alatt alig evett valamit. Előtte pedig, hó végén szűkében volt a pénznek, és napokig csak tésztán meg zacskós levesen élt.

Félretolta a zsúrkocsit, amelynek kórházi jellege volt, és egyáltalán nem illett az elegáns házba. Remélte, hogy Stone nem az ő rövid itt-tartózkodása miatt vette.

Már kora délután óta a házban volt, de még nem látta a férfit. Mivel az orvos ágynyugalmat rendelt, nem indulhatott felfedezőútra. Amúgy sem tette volna meg. Nem érezte jól magát ebben a fényűző házban.

Amíg dolgozott, legalább Stone hívásait várhatta. Természetesen most nem telefonál, hiszen ugyanabban a házban tartózkodnak. Csupán remélhette, hogy néha azért meglátogatja, ha csak udvariasságból is.

A dolgok jelenlegi állása szerint túl sok ideje volt töprengeni. Az ittléte okán. Stone-on és a neki feltálalt hazugságokon. Evelynen.

A név még mindig felidézett benne egy kis fájdalmas meglepetést. Valahogy nem gondolt rá, hogy Stone házas lehet. Ami természetesen ostobaság, hiszen a férfi nem légüres térben élt.

Részben onnan a meglepetés, hogy Stone özvegy, nem pedig elvált. Az utóbbit könnyebb lenne elfogadni, mert azt jelentené, hogy a férfi túl van a dolgon. A felesége elvesztése egy autóbalesetben – bizonyára akkor szerezte a sebhelyeit is –, nagyon fájdalmas lehetett a számára. Nem csoda, hogy elbújt a világ elől.

Kopogás zökkentette ki tépelődéséből.

– Igen! – kiáltotta.

– Stone vagyok. Bejöhetek?

– Igen, kérlek! – Cathy hangja sürgetően, izgatottan csengett.

– Le kell kapcsolnod a lámpát.

A lány habozott. Meg akarta kérdezni Ulát a sebhelyekről, de nem volt hozzá bátorsága. Mennyire lehet rémes? Leoltotta az éjjeliszekrényen lévő lámpát.

Csak egy árnyalakot látott, amikor Stone belépett, és az ablaknál álló kanapéhoz ment. Egy olyan ember magabiztosságával mozgott, aki megszokta a sötétséget.

– Hogy vagy? – kérdezte.

– Jobban. Egy kicsit összezavarodva. Minden olyan gyorsan történt.

– Hogy van a fejed és a térded?

Cathy hátradőlt a párnákra, lehunyta a szemét, és elmosolyodott. Stone tényleg itt van nála. Vagy jobban mondva, ő van a férfinál.

– Még mindig van egy púp a halántékomon. A térdem fáj, és nagyon merev.

– A fizikoterápia majd segít. Holnap reggel kezdesz. Azt leszámítva sokat kell pihenned, így rendelkezett az orvos. Ula boldog, hogy van valaki, akit babusgathat.

– Senkinek sem akarok a terhére lenni – vetette közbe Cathy. – Az egész olyan kellemetlen.

– Csak segíteni akarok neked. Amikor a tűzjelző megszólalt… – Stone hangja elakadt. Aztán megköszörülte a torkát. – Rettenetesen aggódtam érted, és nyomban az irodádba hajtottam.

Cathy homloka ráncba szaladt.

– Nem sok mindenre emlékszem abból az éjszakából. Minden összemosódott. Tudom, hogy telefonáltunk, amikor a riasztó megszólalt. Először azt gondoltam, hogy csak valami próba vagy ilyesmi. Aztán megéreztem a füstszagot. – Lüktetni kezdett a feje. – Szörnyen féltem.

– Nem kell beszélnünk róla, ha felzaklat.

– Semmi baj. Nincs sok emlékem, miután felhívtam a 911-et. A tűzoltóság szerint robbanás történt, a levegőbe repültem, majd a térdemen és a fejemen landoltam.

– Örülök, hogy nem történt komolyabb bajod.

Cathy igyekezett kivenni a férfi arcát, de túl sötét volt a szobában. Mindez igaz lenne? Tényleg Stone házában van, és vele beszél? Tényleg meghívta őt magához, és szerződtetett neki egy fizikoterapeutát?

– Miért csinálod ezt?

– Mert barátok vagyunk. Mert te is segítenél nekem, ugye?

– Természetesen, de most nem erről van szó.

– Hát akkor miről?

– Hogy én egy hazudozó vagyok – suttogta Cathy. – Nem pedig egy csinos, szőke bombázó, aki izgalmas életet él. Én… – A hangja elcsuklott, és könnyek szöktek a szemébe. A torka elszorult, de kényszerítette magát, hogy folytassa: – És azok az emberek nem a barátaim. Valójában egyetlen barátom sincs.

Eszébe jutott, ahogy Stone a kórházban fogta a kezét. Azt kívánta, bárcsak ismét megtenné.

– Mindez nem fontos.

– Nem hiszek neked, mert ezt nem gondolhatod komolyan. Becsaptalak.

– Kitaláltál néhány történetet. Senkinek sem ártottál vele. Bizonyos tekintetben mindenki színlel. Az üzleti tárgyalásokon gyakran blöffölök én is.

– Amit én tettem, az sokkal rosszabb. – Cathy nyelt egy nagyot. – De egyvalamiben igazad van. Senkinek sem akartam ártani.

– Ha én hajlandó vagyok elfelejteni, akkor te miért nem?

– Valószínűleg azért, mert úgy érzem, valamilyen büntetést érdemlek.

– A tűzben majdnem az életedet vesztetted, és most egy műtétet követően ágyhoz vagy kötve. Nem elég büntetés?

– Ebből a szemszögből még sohasem néztem.

– Akkor most tedd meg, és felejtsd el az egészet! Egyszerűen kezdjük elölről! Szia, Cathy, Stone vagyok. Mesélj magadról!

– Nincs sok mesélnivalóm. Ezért is találtam ki azokat a történeteket. Az igazi Cathy meglehetősen unalmas.

– Én okosnak és szellemesnek találom. Mesélj a családodról! A kórházban egyetlen hozzátartozód sem látogatott meg.

Cathy sejtette, hogy Stone meg akarja könnyíteni a helyzetét. De az a téma még kínosabb volt, mint a hazugságok.

– Nincs családom. Az apám eltűnt, amikor még kisgyerek voltam. Azt sem tudom, él-e még. Az anyám sosem mesélt róla. Ő árva volt. Így ketten maradtunk. Ő…

Cathy elnémult, mire Stone gyorsan megszólalt:

– Nem kell beszélnünk róla, ha nem akarsz.

– Menni fog. Az anyám sokat ivott. Én gondoskodtam róla. Józanon nagyszerű asszony volt, és én így próbálom megtartani az emlékezetemben. De sosem tudtam, mire számíthatok nála, így nem voltak barátaim. A gyerekek meg akartak látogatni otthon, de én nem vállalhattam a kockázatot.

– Magányos lehettél.

Cathy megvonta a vállát.

– Megszoktam.

– Akkor van bennünk valami közös.

Cathy a sötétben kirajzolódó alakra meredt, és azon töprengett, vajon miért él úgy, mint egy remete. Még ha csúnyák is sebhelyek, a barátai bizonyára elfogadnák őt így is.

– Korábban sok álmom volt – vallotta be. – Csodálatos életről ábrándoztam. Hasonlóról, mint amit neked meséltem.

– Még mindig megvalósíthatod ezeket az álmokat.

Cathy az üzenetközvetítőnél betöltött állására gondolt. Annak idején nem tanult, hogy jobb munkája lehessen. Korábban főiskolára akart menni, de ehelyett otthon maradt, hogy gondoskodjon az anyjáról.

– Elvileg valóra válhatnak ezek az álmok – mondta tűnődve. – De időközben már megfeledkeztem róluk, és tulajdonképpen nem is fontosak.

– Nekem más a véleményem.

Cathy tapasztalatból tudta, hogy nincs értelme vitatkozni Stone-nal.

– És mi van a te álmaiddal? Te mit kívánsz magadnak?

– Mindenem megvan, ami kell.

Egy ideig kínos csönd telepedett rájuk.

– Miért hoztál ide? – kérdezte végül Cathy.

– Hiszen már mondtam: mert sokat jelentesz nekem. Barátok lettünk. Kevés barátom van, de megbecsülöm őket. Szeretnék gondoskodni rólad, hogy minél előbb felépülj. Megválaszoltam a kérdésedet?

Cathy töprengett egy kicsit. Mivel a férfi magatartását semmi mással nem magyarázhatta, elhatározta, hogy hisz neki.

– Köszönöm.

– Nincs mit. És most hunyd le a szemed!

– Tessék?

– Jól hallottad. – Stone halkan felnevetett. – Gyerünk, bízz bennem!

– Én… – Cathy a férfira meredt, de természetesen nem tudta kivenni a vonásait. – Rendben van.

Mozgást hallott, és megérezte Stone közelségét. A férfi gyöngéden megszorította a kezét, aztán valami meleg, puha simította végig az arcát.

– Aludj jól, Cathy! Holnap ismét meglátogatlak.

Azzal elment. A lány kinyitotta a szemét, és önkéntelenül megérintette azt a pontot, ahol a férfi megcsókolta. Igyekezett bebeszélni magának, hogy csak ártatlan, baráti gesztus volt. Mosolyogva aludt el.

Stone a dolgozószobája ablakához lépett, és kibámult a sötétségbe. Aznap este a ház barátságosabbnak tűnt, és tudta, hogy ennek az oka a szemközti szárny első emeletén alszik.

Cathy. A jelenléte majdnem elég volt ahhoz, hogy legyőzze a múltat, noha bizonyos módon felelevenítette.