A fordítás alapjául szolgáló mű:

Noel Fitzpatrick: Becoming The Supervet

Copyright © Noel Fitzpatrick 2018

Cover photo © Andrew Hayes Watkins/Orionbooks

First published in Great Britain in 2018 by Trapeze,

an imprint of The Orion Publishing Group Ltd.

All rights reserved.

Az állatok hangja © Partvonal Könyvkiadó, 2023

Magyar fordítás © Etédi Péter

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Köszönjük dr. Vámos Katalin állatorvos szakmai segítségét

és közreműködését a magyar kiadásban.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2023

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Koczka Erika

Korrektor: Geszti Anna

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-609-054-8

Mindazoknak az állatoknak és embereknek,

akik inspiráltak és szerettek,

és akiknek a barátja voltam és vagyok.

Tartalomjegyzék

Első fejezet – A bárány

Második fejezet – Marha, juh, föld

Harmadik fejezet – A vörösbegy és a gesztenyefa

Negyedik fejezet – A macska és a kiscicái

Ötödik fejezet – Kalóz

Hatodik fejezet – A név nélküli kutya

Hetedik fejezet – Ahány ház, annyi szokás

Nyolcadik fejezet – Kutya a konyhaasztalon

Kilencedik fejezet – Új utak

Tizedik fejezet – Sündisznók

Tizenegyedik fejezet – A hattyú és a „fiam”

Tizenkettedik fejezet – Eszement szárnybontogatás

Tizenharmadik fejezet – Winston és Farkas

Tizennegyedik fejezet – Keira

Tizenötödik fejezet – Enzo és Oscar

Tizenhatodik fejezet – Tigris

Tizenhetedik fejezet – Mici

Tizennyolcadik fejezet – Füzike

EPILÓGUS

KÉPMELLÉKLET

Első fejezet
A bárány

A szuperdoki születése

A hold fagyos fénye átszűrődött a bárányfelhők szakadozott foszlányai közt, és bekúszott jégvirágos ablakomon. Rozoga kis fehér ágyam keskeny matracát még keskenyebb rugók tartották, amelyek fájdalmasan nyikorogtak, valahányszor megmozdultam. Igyekeztem hát nyugton feküdni. Öreg tanyasi kőház volt a miénk, és öt hálószobája közül az volt az enyém, amelyik a legtávolabb esett a szobákat fűtő téglakályha falazott kéményétől, épp ezért kicsike szobámban olyan hideg volt, hogy az ujjammal akárhányszor felrajzolhattam a nevemet a befagyott ablaktáblára. Ha éjjel a lábam valahogy kicsúszott a paplan alól, reggel úgy ébredtem, mintha levágták volna. De azért bent mégiscsak melegebb volt, mint odakint. A padló szegélyléce mögé bekvártélyozta magát egy egércsalád, és jókora lyukat rágtak a virágmintás tapétába. Anyu betett hozzám egy egérfogót, de mivel már a gondolata is riasztott, hogy reggel egy döglött egeret találok a csapdában, inkább letakartam egy pólóval.

Az volt az érzésem, hogy alig pár perce feküdtem csak le, amikor megszólalt az ébresztőóra. Régi, zöld-fehér fémvekker volt, utáltam, ahogy tiktakolt. Ezt a ketyegő hangot mind a mai napig rühellem. Egy másik hűséges pólóm arra szolgált, hogy tompítsa a hangját, de a kis kalapácstól zengő két kis kolomp rémséges zaját ez sem tudta elfojtani. Ideje volt felkelnem, hogy megnézzem a birkákat. 1978-at írtunk, abban az évben töltöttem be a tízet. Tavasszal az ellési időszakban a reggeli ellenőrzés mindig apáé volt, éjjel egy-kettő körül pedig nekem kellett kimennem. Ez némileg megmagyarázza, miért lettem éjjeli bagoly. Egy dolog biztos: nem vagyok pacsirta.

Az 1970-es években Ballyfinben – az Ír Köztársaság Laois megyéjében – az ellés általában a szabad ég alatt történt. Az biztos, hogy apám, Sean Fitzpatrick tanyáján így volt. Nem volt elegendő védett hely, ahol ellés előtt apám elhelyezhette volna az anyajuhokat. Csak akkor kerültek be a hidegről a fedett akolba, amikor a kisbárány megszületett, vagy ha apám úgy látta, hogy órák kérdése, és megtörténik az ellés. De persze sokszor előfordult, hogy ezt nem sikerült pontosan megítélni, és az anyajuh a szabadban ellett.

Kikászálódtam barátságosan nyikorgó ágyamból, és kitámolyogtam a hideg sötétségbe. A holdfény fürtjei fagyos jégcsapokként döftek a lábamba. A nagy hideg miatt sietve felöltöztem, kockás pizsamámra felrántottam egy régi pulcsit, arra bélelt, zöld dzsekimet, kócos hajamra felrángattam egy gyapjúsapkát, aztán felhúztam a nadrágomat, ami túl nagy volt rám, mivel a bátyámtól örököltem. Ilyen éjjeleken gyakran támadt az a képzetem, hogy ott helyben megfagyok, mint akit kővé dermeszt egy fagyos vulkán jéghideg lávája. Ahogy kibotorkáltam sárga ajtómon, amin a mai napig kis porcelánplakett hirdeti, hogy „Belépni tilos”, lekaptam a falról két kulcstartót, az egyik egy kicsi katonát formált. Így is éreztem magam: egy kis, bárányozó katona. Odalent, hátul, a konyhaajtó mellett csontos ki lábammal belebújtam egy túlméretes gumicsizmába, és kicaplattam a fekete éjszakába.

A februári fagytól a mezők csendes merevségbe dermedtek. A holdfény párás homályában csak a nyugtalanul ébredező birkák csendes mocorgása meg fojtott bégetése hallatszott, a kisbárányok némelyike anyja csecse után kutatott mohón. Gyors számolást végeztem: ötvenhét. Hol az ötvennyolcadik? A jó életbe, most meg kell néznem minden árkot! A sövény mentén köröskörül mély vízelvezetők húzódtak – a tanyánk elég szánalmasan volt csak felkészülve a birkatartásra, de hát így volt ez nálunk akkoriban. Csak jóval később tudtuk szalmával leterített akolban tartani a jószágot. Ó, micsoda luxus!

A fogvacogtató hidegben vagy húsz percig kerestem-kutattam, végül egy vízelvezetőben találtam rá. Fuldokolva küzdött az életéért egy mély árokban, próbálta a jeges víz fölé tartani a fejét, noha már félholt volt a kimerültségtől és a keserves vajúdástól. Bár még csak kisgyerek voltam, volt már néhány évnyi tapasztalatom, hogy miként lehet segíteni az ellésben a vemhes birkát, és ebben a munkában jó szolgálatot tett kicsi kezem. Az árok nagyon mély volt, nagyjából másfél méter, a meredek rézsűn lehetetlenség volt felhúznom az anyajuhot, lecsúsztam hát melléje a fagyos sárban. A birka hátsó fele a víz alatt volt, könyékig felgyűrtem hát dzsekit, pulcsit, pizsamát, és némi vaksi tapogatózás után a jeges vízben a kezemet feldugtam a juh szülőcsatornájába. Amit a kezem tapasztalt, a fagylaló hideg és a nedves, bársonyos meleg roppant különös kombinációja volt. A kisbari a kismedence előtt fejjel előre beszorult, legelőször az egyik lábát találta meg a kezem. A francba! A fene egye meg! A tiltott, bár néma káromkodásnak annyi haszna volt mindenesetre, hogy nem kellett bűnös módon nem létező bűnöket kiagyalnom a pénteki gyónásra: lesz valami igazi megvallanivalóm!

Kisgyerekként kevés dologban voltam ügyes; sőt azt mondanám, egyáltalán semmiben nem voltam ügyes, kivéve a juhelletést. Addig toltam a bárány fejét, amíg hátrébb nem került a méhben, ami nem is volt olyan nehéz, mert ekkorra már alig nyomott az anya. Utána aztán visszatoltam a vezetőlábat is a medencén túlra. Ez a trükk: a másik elülső lábat nem lehet addig a medencébe és a szülőcsatornába juttatni, amíg vissza nem tolod a vezetőlábat és a fejet. Ezután kicsi kezemmel a szegycsont fölött tapogatva az egyik mellső láb után a másikat is megtaláltam, és hipp-hopp, hurrá, már fel is bukkant a két kicsi körmöcske. Aztán gyerünk, fel az orrot a lábak közé! A fejét a körmök fölött beigazítottam a két lábszár közé, és erősen kapaszkodva a két lábacska bütykeibe, húztam és húztam, majd ahogy a két lábszár között a fej is felbukkant a szülőcsatornából, megtartottam a másik kezemmel, és gyerünk, és húzd! És húztam is becsülettel, olyan hevülettel, hogy fenékre estem az árok jéghideg vizébe, a kicsike jerke pedig a mellkasomra pottyant.

A meredek rézsűn visszaküzdöttem magam az árokpartra, átázott, szakadt fiúcska, és megpróbáltam a bárány mellkasát pumpálni. A hátsó lábainál fogva ide-oda lóbáltam a kislányt, és minden egyes lendítésnél rácsaptam a mellkasára. Ezt már sokszor csináltam, amióta az eszemet tudtam, láttam, hogy apu is így csinálja. Kerítettem néhány nádszálat, és az orrlyukait kezdtem böködni, hátha elő tudok idézni valami tüsszentésfélét. A számat az orrára tettem, kiszívtam a nyálkát, majd a fűre köptem. Szívtam és fújtam, böködtem a nádszállal, csapkodtam a kis mellkasát, de semmi. Halott volt. A francba. Most már legalább két bűnöm volt az elsőpéntek{1} esti misére, ráadásul szánalmas kudarcot vallottam. A jó fenébe. A büdös életbe!

Ott térdeltem a füvön, egyik oldalamon a halott bárány, a másikon az árok csúszós oldalán mozdulatlanul ziháló elgyötört anyajuh. A fejemben viharzóan dübörögtek apu várható szemrehányásai. Az én hibám. Csak az enyém. Egy kicsit összeszedtem magam, és megpróbáltam bátorítani a szegény anyajuhot, hogy valahogy kivergődjön az árokból. Végtelenül kimerült volt, semmi ereje nem maradt. Húztam a fejét és a mellső lábait, de egy centit sem mozdult. Másodszor is le kellett hát csúsznom az iszamós rézsűn. Megpróbáltam felfelé tolni a hátsóját, hátha sikerül kivergődnie, de mintha ellenem tolt volna. Ellenem tol, te jó ég, hát ez az! Lehet benne még egy bárány! Újra felnyúltam a szülőcsatornán, és igen, valóban ott volt, a farával előre, a farka kilógott. A jeges víz alatt teljesen meg kellene fordítanom, vagy farral előre kihúznom.

Visszatoltam a bárány hátsó felét, mire egy szempillantás alatt előbukkant mindkét hátsó lába. Jól van, akkor jöjjön hát farral előre! Húztam, mint az őrült, és hirtelen, egy finom rántásra kint is volt egy kicsi kos. Sebesen felkúsztam vele az árokpartra, most nem veszíthetek! Ugyanaz még egyszer – ütögetés, lóbálás, orrpiszkálás, szívás, fújás. Levegő után kapott, prüszkölt egyet. Igen! Él! Gyerünk, kicsikém, gyerünk, barikám, bátran, gyerünk, gyerünk! Még pár lengetés, és igen, lélegzett néhányat. Még jobb, hogy az anyajuh elkezdett küszködve kifelé mászni. Harmadszor is lecsúsztam az árokba, mögéje kerültem, megtaszítottam, és olyan lendülettel indult meg, amire csak az újszülött bárányát megnyalni akaró kétségbeesett anya képes. És fel is ért. De nagyon hideg volt, csontig hatoló, úgyhogy felkaptam a kisbárányt, és a házunk melletti fészer felé botorkáltam vele, ahol nagyobb biztonságban lehetne.

– Gyerünk, anyuka, gyerünk! Cö, cö, cö, cö… Gyerünk!

Jut eszembe, a mai napig nem tudom, hogy gyerekkoromban miért így biztatgattuk a birkákat: Cö, cö… Talán valamiféle ősi birkanyelv, amit generációkon keresztül adtak át egymásnak a juhászok.

Körülbelül félúton lehettem, amikor a lábaim cserbenhagytak. Megcsúsztam a fűben, és kis báránykámat magam elé ejtettem. Az anyja kétségbeesetten böködni kezdte az orrával. Egy lábnyira sem voltam tőle, amikor egy utolsó apró, meleg sóhaj rebbent ki belőle párás szemembe. Kilehelte a lelkét. Ne, ne, ne, ne, ne, ne! Kérlek, istenem ne! – sikoltottam magamban.

A bárány halott volt. Az anya nagy, zavart szemmel nézett rám. Visszanézett a bárányára, és a nyelvével reményvesztetten próbálta visszahozni belé az életet. Remegtem a tehetetlenségtől, a szánalmas elhagyatottságtól, a félelemtől. Ültömben átfogtam a térdemet, fejemet lehajtva előre-hátra ringattam magam, és csak néztem, ahogy az anyajuh a nyelvével kétségbeesetten próbál életet lehelni a nyirkos, gyenge kis testbe, amely minden percben egyre csak hidegebb és hidegebb lett.

A hátamra fordultam. A ködbe fagyott harmat körém zárult a fűben, a jéghideg levegő csaknem kiszakította a mellkasomból dübörgő szívemet. Felnéztem az égbolt csillagaira, a szememből patakzó könny hosszú csíkokban fagyott az arcomra. Csak bámultam a fölém boruló felfoghatatlan mindenséget mozdulatlanul, egyedül és nyomorultul, és a nagy sárga hold visszabámult rám. Az egész világegyetem tanúja volt szánalmas, teljes haszontalanságomnak. Olyan élénken emlékszem rá, mintha tegnap történt volna. Nagyon sokszor eszembe jutott – torkomból kiszakadó hosszú, gyötrelmes sikollyal kiáltottam az ég felé. A szegény birka lefeküdt mellém, feladta ő is. Megkerestem az ég legfényesebb csillagát, és teljes szívemből könyörögtem hozzá, hogy hadd legyek elég erős, bátor, okos, ügyes és hatalmas. Ezek egyike sem voltam. Teljességgel értéktelennek és szánalmasnak éreztem magam.

Sokszor megesett az elkövetkező években, hogy minden erőfeszítésem ellenére elvesztettem egy életet, és ilyenkor nyomorúságosan éreztem magam. Életem során mindvégig arra törekedtem, hogy próbáljak hasznos lenni, hogy próbáljak állatokat menteni, hogy minden ellenkező esély dacára próbáljam meg kicselezni a halált, és tartsam meg a fényt a világban, hogy próbáljak még jobb lenni, mint amilyen valaha is lehetek, hogy próbáljak még jobb lenni, mint amilyen az álmaimban valaha is lehetnék. Soha nem sikerült. Ma is úgy érzem, hogy soha nem vagyok elég jó, elég erős, elég okos.

Állatorvosi munkám során szeretnék hozzásegíteni másokat ahhoz, hogy szétáradjon bennük a fény – állatorvosokat, akiket mentorálok, gyerekeket, akikre megpróbálok jó hatással lenni, cinikus és megfáradt embereket, akik feladják. Mindannyiukat szeretném rávenni arra, hogy meghallják az állatok hangját – és meghallják egymás szavát. Hiszem, hogy mindannyian csillagok vagyunk az ég boltozatán. A lelkem legmélyén örökké tízéves kisfiú vagyok, és abban bízom, hogyha mindenki megpróbál egy kis fényt sugározni, akkor egy nap talán jobb hely lesz a világ – embereknek és állatoknak egyaránt.

Visszavittem a kimerült anyát, immár a bárányai nélkül, a szalmával behintett, biztonságos akolba, aztán visszavánszorogtam az ágyba. Felosontam az emeletre, és reméltem, hogy nem ébresztem fel aput. A magyarázatot inkább másnapra hagytam. Addig kotorásztam, amíg találtam egy pár száraz zoknit és egy másik pulóvert, aztán visszamásztam az ágyba, bebújtam a takaró alá, és hosszasan dörzsölgettem a lábamat, hogy az árok hidege után átmelegítse a vér. Lélegzetem kis párafelhőkkel festette meg a csendes levegőt, és úgy éreztem, hogy az előttem álló óriási feladat úgy nehezedik rám, mint valami hatalmas isteni kéz, úgyhogy alig kaptam levegőt. Nemcsak az riasztott, hogy holnap mit mondok majd apunak, de az is szorongással töltött el, amivel minden további holnapon szembe kell majd néznem. Soha többé nem akartam magam ilyen értéktelennek érezni. Erős és okos akartam lenni, kétségbeesetten, mindenáron.

Nem tudtam elaludni. A magányos feketeségben éjszakai társamért nyúltam, egy régi tranzisztoros Sony rádióért, amit néhány hónappal korábban egy ócskavashalom tetejéről hoztam el, és amihez egy ruhafogasból csináltam antennát. Bekapcsoltam, és ahogy a sötétben feküdtem, a fülemhez szorítottam, és megpróbáltam behangolni valami állomást. Bármi megfelelt, csak elterelje a figyelmemet tehetetlen magányomról. Lassan forgattam a kis fekete műanyag tárcsát: sziszegés, recsegés, kattanás, majd újra sziszegés. Aztán hirtelen a sötét hálószobát a Led Zeppelin Stairway to Heaven című számának hallható fénye ragyogta be. Véletlenül rátaláltam a Radio Luxembourgra, a mára már megszűnt kalózrádióra. Sem előtte, sem azóta nem hallottam semmi hozzá foghatót, és az éteri dal végtelen lehetőségeket villantott fel a fejemben. Végre elaludtam, és álmomban a saját lépcsőmet kezdtem építeni a mennyországba.

Köszönöm, Bárány, akinek nincs neve, hogy megpillanthattam az ég legfényesebb csillagát: téged hallgatva egy nap talán felismerem, hol a helyem a mindenségben. A báránynak nem meglepő módon nem volt még neve, de kétségtelenül megadta nekem az enyémet. Azon a sorsdöntő éjszakán, amely meghatározta egész további életemet, megtanítottál, hogy alázatos legyek, és hogy higgyem, nincs lehetetlen.

Második fejezet
Marha, juh, föld

Apám, Sean Fitzpatrick

Első korty levegőmet 1967. december 13-án, szerdán vettem, este 7 körül. Apám, Sean előző este letette anyámat, Ritát a portlaoise-i Laois Megyei Kórházban, aztán ment vissza a gazdaságba a birkákhoz meg a marhákhoz. Hosszú, fájdalmas vajúdás volt, és mivel nem volt szabad ágy, anyut kedd estétől, amikor apám bevitte, egy hordágyon fektették a folyosón másnap késő délutánig, amikor végre bevitték a szülőszobába.

Az orvos néhányszor elsétált mellette, megpaskolta anyám hasát, és azt mondta:

– Kerekecske gombocska, még nem szalad a nyulacska, Rita.

Anyám segítségért kiáltozott, fájdalomcsillapítóért rimánkodott az arra járóknak, természetesen eredménytelenül. Nem érkezett semmilyen segítség, gyógyszeres sem. Anyu később elmondta, hogy akkoriban így mentek a dolgok mifelénk. Biztos vagyok benne, hogy ma az állatorvosi rendelőmben is gyorsabban segítenének rajta!

Apu nem volt jelen a szülésnél; nem volt szokás, hogy az apák ott legyenek a szülőszobában. Egyébként is sok munkája volt. Néhány órával később bejött megnézni minket, nagyon elégedett volt, hogy még egy fia született, aztán ment vissza dolgozni. Anyu nagyjából egy hétig maradt bent velem a kórházban, eközben egy kedves szomszéd, Mrs. Dunne vigyázott a bátyámra és három nővéremre. Ő lett aztán később a keresztanyám. Amikor anyut kiengedték velem, apu nem tudott eljönni értünk, mert marhákat kellett szarvatlanítania. Apu fejében ez így volt rendjén. Világra jöttem, jól voltam, minket hazavinni kevésbé volt fontos, mint a marhákkal foglalkozni – a marha, a birka, a föld előbbre való. Ez volt a világ rendje, így gondolkodott az ő apja is, meg azelőtt a nagyapám apja is.

Apu a szarvatlanítást Germanus testvér megbízásából végezte, aki a helyi Szent Patrik fiúiskola tanára volt. Tizenkét évvel később már én is ebbe az iskolába jártam. Apu tehát végezte a vállalt munkát, és megkérte Germanus testvért, hogy hozzon el minket a kórházból. Mondanom sem kell, nagyot néztek a nővérek, amikor egy „istenes ember” jelent meg a kórházban papucsban, és széles mosollyal úgy nyalábolt fel, mintha a sajátja lennék, aztán kedélyesen göcögve és locsogva kisétált velem, nyomában a zilált, kimerült és teljességgel feddhetetlen Ritával. Kétség nem fér hozzá, ez a jelenet a kórházban néhány napra bőséges pletykálnivalót kínált.

Készséggel elismerem, hogy a külsőmet és a munkamorálomat tekintve is az apám fia vagyok – és mivel úgy cseperedtem fel, hogy közben mellette dolgoztam a gazdaságban, megértem, miért gondolta úgy, hogy a szarvatlanítás előbbre való. Úgy képzelem, hogy valami gondja támadhatott a marhákkal, és úgy érezte, a problémát csak ő tudja kezelni. Nyilván arra a következtetésre jutott, hogy az a legegyszerűbb megoldás, ha egy jóravaló, megbízható ember elhoz minket a kórházból. Könnyen belátható: bárki, aki tud autót vezetni, gond nélkül megoldhatta ezt a feladatot, miközben a marhák szarvát csak apám tudta levágni. Megértem, hogy így döntött, mert én is voltam már úgy, hogy képtelen voltam átadni a feladatot, ha állatokról volt szó, de azért így utólag, örülnék, ha egy kicsit jobban érdekelte volna, vajon anyuval jól vagyunk-e.

Ugyanakkor, ha a jó oldalát nézzük a dolognak – ami az egyik embernek veszteség, az a másiknak nyereség –, Germanus testvér nagy kedvét lelte önként vállalt, nem hivatalos keresztapaszerepében. Elmókázott velem, nagy élvezettel rendre felébresztett a bölcsőmben, mire az ínyén föl-le ugráló fogsorát látva vagy felkacagtam, vagy elsírtam magam. Csak a kórházi egy hét alatt voltam anyám mellén, utána anyunak vissza kellett mennie, hogy gondját viselje a testvéreimnek és a háznak, Germanus testvér pedig boldogan üldögélt velem naphosszat, ringatott, és etetett a cumisüvegből. Első gyerekkori emlékem is az, hogy amikor a locsogó Germanus testvér ellátogatott hozzánk, a protézise izgatottan ugrándozott a szájában.

A szüleim nem keveset vitatkoztak azon, hogy a keresztségben milyen nevet kapjak. Apu az ő apja után a Martin nevet szánta nekem, anyu azonban ezt kategorikusan elutasította. Azt mondta, a családban már így is bőven elég Martin van, és kitartott a Noel mellett. Apu ettől nem volt túl boldog, és a születési anyakönyvembe végül a Martin Noel Galgani Fitzpatrick nevet jegyeztette be. Anyu ugyanis ragaszkodott hozzá, hogy egy szent oltalmába ajánljanak – Írországban ez bevett gyakorlat –, így lettem Galgani, Galgani Szent Gemma után. Anyu mindenesetre mindig csak Noelnek hívott, hiszen az ő karácsonyi kisfia{2} voltam. Tehát Noel vagyok, és örülök neki. Anyu talán azzal is érvelhetett, hogy a Noel névnek amúgy sincs különösebb jelentősége, mert amikor ébren vagyok, apám szinte soha nincs otthon. Ha meg felsírtam éjszaka, a gyereksírástól apám nemigen zavartatta magát. Anyura hárult a gyerekek – én és négy nagyobb testvérem – gondja, néha a barikák és a bocik cumiztatása a fészerben vagy a konyhában, de meg kellett etetnie a munkásokat is, akiket napközben hozzá küldött apám, és persze volt még számtalan más tennivalója is.

Apu nagy családból származott, kilenc testvére volt. Egy Brockera nevű falukörzetben éltek, Laois megye Ballyfin községében, három kisvárostól – Portlaoise, Mountrath, Mountmellick – egyaránt öt mérföld távolságra. Az apja és a nagyapja is tanyasi gazdálkodásból élt. Többnyire azt tartották és termesztették, amit megettek – burgonya, zöldség, hús. Pénz nemigen volt. Apu egy helyi gazda teheneit fejte napi fél koronáért.{3} Tizenöt éves korára sikerült annyit félretennie, hogy vett egy birkát, de az hamar elpusztult, aztán vett egy borjút, de az is kimúlt. A helyi postánál szeretett volna levélkihordó lenni, de nem vették fel, ami mélyen megsebezte az önérzetét. Végül úgy keresett némi pénzt, hogy fejes salátát meg hagymát vitt a városba biciklivel, ott eladta az áruját, amiből aztán sikerült vennie egy másik birkát, amelynek bárányai lettek, és így végre elindulhatott az úton, hogy önálló gazdálkodó legyen. Amint tehette, adta-vette a marhát és a birkát, kereskedett velük.

Apu szerette a birkát és a marhát, de legfőképpen és mindenekelőtt apu az „üzletet” szerette. A lényeg az üzlet volt, lehetett az birka, marha vagy akár egy darabka föld. E három volt apám éltető eleme. Harminchárom éves korára – anyám ekkor huszonnyolc volt – már igen jó állattenyésztővé vált, és kiváló marhakereskedő hírében állt. Ebben valószínűleg jobb volt, mint bármi másban. Írország-szerte járta a marhavásárokat, és mindig kereste a zsíros üzletet. Leginkább Mountrath-ban szeretett eladni, ahol megvolt a maga foglalt helye O’Callaghan népszerű vegyeskereskedése előtt az utcán. Attól kezdve, hogy megegyezett a boltossal, apámon kívül senki más nem állíthatta ki ott az állatait. Elsőrangú hely volt, mert sok nép járt arra, így itt volt a legnagyobb esély az eladásra. Esőben vagy napsütésben – leginkább esőben, persze – apám ott volt minden egyes hét minden szerdáján, és üzletelt.

Amikor vásárolni akart, apu bejárta egész Írországot, de leggyakrabban valahol a nyugati parton vette meg a marhákat. Mindenkinél előbb ért oda a vásárokba, még mielőtt a többi marhakereskedő észbe kapott volna. Amikor az Írországtól nyugatra fekvő kis szigetekről érkező gazdák a kikötői dokkokban lehajtották a marháikat a kompról, apám már ott várta őket. Sokszor úgy tett szert előnyre a többiekkel szemben, hogy nem várta meg az eladásra szánt állatokat, hanem a délnyugati part félszigetein a vásárra igyekvő hajtók elé ment. A szándéka, mondanom sem kell, nyilvánvalóan az volt, hogy még azelőtt nyélbe üsse az üzletet, hogy a marhák egyáltalán megérkeznének Listowel, Cahoersiveen, Killarney, Castleisland, Kinsale, Macroom, Castletownbere vagy valamely más egzotikus hely vásárterére. Meglehetős hírnevet szerzett magának, és igen sokszor megesett, hogy az állatvásárokon a kupecek hozzá fordultak, ítélné meg, melyik a „legjobb barom”.

Akkoriban, mihelyt megkötötték az üzletet – a felek beleköptek a tenyerükbe, és a szóbeli megegyezést kézfogással pecsételték meg –, apu a megvásárolt marhákat bevagonírozta, és Portlaoise-ba vitette őket. Ott felfogadott néhány marhahajcsárt, és meghagyta nekik, hogy állatonként vaskos három pennyért tereljék a marhákat Mountrath-ba, ahol egy bérelt földön legeltette őket. Ballyfinbe csak akkor kerültek a jószágok, ha már biztos volt benne, hogy kellő súlyúra hizlalja őket a húsukért. Ha úgy döntött, eladja a marhát, akkor vásárnapon az utcai árusítóhelyére hajtotta őket Mountrath-ba. Később aztán ezt a nagy sétát mi, a gyerekei végeztük, amikor már elég idősek voltunk a hajtáshoz. Én már nem a vásározás idején születtem, hanem később. A hatvanas években megszűntek a vásárok, és helyüket a kifejezetten erre a célra épített marhapiacok vették át. De a hajtás nem szűnt meg, és amikor a mezőkről tereltük őket eladásra, gyakran álltam őrt az útszéli sövény mellett, hogy ne menjenek át rajta, meg hátulról kiabáltam, és nógattam őket.

Apám vásárlási módszerének volt azonban egy hátulütője. Néha egyben megvett egy kisebb csordát, és néha csak akkor vette észre, hogy van köztük „hibás” is, amikor hazaért velük. Az egyik szigeti embertől megvett egyszer egy sereg növendék marhát, és csak később fedezte fel, hogy az egyik borjú teljesen vak – amikor együtt szállították a csordával, nem volt vele semmi gond, de a ballyfini gazdaságban már kezelhetetlen volt. Ez a vak kis tinó valósággal az őrületbe kergette anyámat. Anyunak épp elég gondja volt a három kisgyerekkel, de most még ezt a vadul keringő jószágot is el kellett volna zárnia valahogy egy törött ajtajú fészerben. Esélye sem volt rá. A tinó kiszökött, és összevissza kóborolt a vidéken. Apám dühöngött. Az ő szótárában a megértés, a türelem és az önmérséklet olyan szavak voltak, amelyek nemigen fértek meg egy mondatban a marhákkal és a gazdálkodással.

Egy másik alkalommal apu megvett egy tulkot, amelynek egy tüdőfertőzés miatt nehéz, reszelős légzése volt, de amikor odaadta érte a pénzt, természetesen fogalma sem volt az állat betegségéről. Az eladó ugyanis lefizetett egy tangóharmonikást, hogy adásvételkor ott játsszon a közelben. A zenebonában apu persze nem hallotta, hogy az állatnak hurutos a légzése. Az ilyesfajta álnokság azonban nem volt gyakori, mert apu értette a dolgát, és ha marháról vagy birkáról volt szó, igyekezett odafigyelni minden apró részletre.

A marha és a birka mellett apám a földet is nagyon szerette. Mintha az ereiben is termőföld csordogált volna. A föld szülötte volt, a föld és az állat volt a mindene, egy volt velük. A szűkös kezdetek után élete során apu négy különálló földterületet is megvett, ez lett aztán a családi gazdaság. Minden földjét Ballyfinben vásárolta. Az első Cappinrushban volt, születésem után egy héttel ide vittek haza. Kétéves koromban megvette Eskert a Slieve Bloom hegy lábánál, gyerekkoromban végig itt volt a család otthona. Két további földet is vásárolt, az egyiken a cappinrushi birtokához közel még ház is volt, a másikat pedig Knocknakearnben, ezt általában mindenki Glebének nevezte.

Azt hiszem, a legjobban a Glebét szerette, valószínűleg mert a lápos föld művelésbe vétele jelentette a legnagyobb feladatot, és ugyanakkor a legnagyobb örömet is. Nem mellesleg azt hiszem, az itteni egyedüllétben lelki megnyugvást is talált. A Glebe nagy, elzárt, mocsaras földterület volt egy hosszú földút végén, madárdallal és csendes szépséggel teljes. A tőzeges barna agyaggal, a náddal elegyes mohaszőnyeggel, a vad orchideákkal és a mocsári gyapottal az ember belefeledkezhetett itt a foglalatosságba, és elvesztette az időérzékét. Apu gyakran így is tett. Ennek a földnek húsz évet szentelt az életéből – lecsapolta és újra hasznosította a vízzel telítődött talajt, hogy a marháknak és a juhoknak legyen friss, egészséges fű a legelészéshez, és árpa meg répa a takarmányozásukhoz. Támfalakat süllyesztett a földbe, így vezette el a vizet, aztán felszántotta a birtokot, és többtonnányi mocsári tölgyet forgatott ki – ősi fákat, amelyek egykor kidőltek, elmerültek, és amelyeket konzervált a mocsár. Sok ilyen vaskos bog kandikált ki a földből, és ha az ember nem volt elég óvatos, nem egy fűnyírót tettek tönkre ezek a csonkok. Szerette apám a földet, és nagyon szerette a vele való munkát.

Apámmal sokszor késő estig voltunk kint a Glebén, csak mi ketten, és fektettük le a vízelvezetőket. Olykor szerszámmal, máskor géppel seregnyi nagyon hosszú, keskeny árkot ástunk, amelyek mindegyike nagy, nyitott csatornákba futott. A nagy csatornák rendezetten tagolták a földet, a keskeny árkokat pedig halszálkaszerűen ástuk, egymástól úgy hét lábnyira, mint ahogy a mellékfolyók torkollnak a folyóba. A keskeny árkokban lábnyi hosszú, arasznyi széles cserépcsöveket illesztettünk egymásba, amelyek – még a műanyag csövek korszaka előtt – hőkezelt agyagból készültek. Amikor ezzel végeztünk, a csövek köré kavicsot döngöltünk, aztán feltöltöttük az árkot. A csatornázásnak természetesen az volt a célja, hogy elvezessük a vizet a mocsaras földről.

A tényleges órák számát tekintve, azt hiszem, kora ifjúságomban több időt töltöttem a Glebe lecsapolásával, mint bármi mással. Sokszor persze az is előfordult, hogy a testvéreimmel együtt segítettem apunak, de a legbecsesebb esték azok voltak, amikor kettesben voltam vele, csak ő meg én. Szerettem vele lenni a nyugalomnak ebben az oázisában, amikor senki nem zavart meg minket. Nem mintha sokat szólt volna hozzám – az igazán fontosak a ki nem mondott szavak voltak. A némán megosztott gondolatok, a szótlan nézések és a tudat, hogy mi ketten valami különlegeset csinálunk együtt. Olykor a könyörtelen hideg esőben mindez persze nem tűnt annyira különlegesnek. De néha jelentőségteljesnek és értékesnek éreztem, hogy mi ketten, apa és fia, visszavesszük a földet, és a puszta kezünkkel haszonnövények és állatok számára gazdaggá és élhetővé tesszük. Olyan érzés volt, azt hiszem, mintha eggyé válnánk az örökkévaló földdel, mintha eggyé válnánk a természettel.

Ha esni kezdett, a mocsaras birtok közepén egy ütött-kopott kis kalyibában kerestünk menedéket, ahol egykor állítólag Bánatverte Nelly élt. Nelly mitikus asszony volt, aki a legenda szerint kísértetként rendszeresen megfordult a házban. Hátborzongató kis odú volt tövises rekettyéstől, kökénybokroktól, éger- és fűzfáktól körülvéve, és ahogy mondták, az 1840-es évek végén épült egy temetőben, amely egy éhínség sújtotta falu után maradt.{4} Ástuk az árkokat, fektettük le a vízelvezetőket, és közben sok-sok csontot és agyag használati tárgyat fordítottunk ki a földből. Úgy mondták, Nelly gyermekei éhen haltak, de ő ott maradt, hogy megkeresse őket. Nem hiszek különösebben a szellemekben, de abban az elárvult házban mindig féltem. Az egyik este, ahogy mentem a kunyhó felé, az ajtó alsó fele fölött egy különös árnyék lebegett. Vidéken az ír családoknál hagyományosan külön lehetett nyitni a ház ajtajának alsó és felső felét, nyilván itt is így lehetett. Úgy nyílt, mint az istálló ajtaja – az alsó felét külön be lehetett zárni, hogy a gyerekek ne menjenek ki, az állatok pedig ne menjenek be. A felső részt jobbára nyitva tartották, hogy levegőzzön a ház (az ablakok nagyon kicsik voltak, mert az üveg rendkívül drága volt), vagy egyszerűen csak azért, hogy ki lehessen könyökölni, és diskurálni kicsit a barátokkal, szomszédokkal. Akkor este az ajtó hiányzó felső részén egy öregasszony árnyalakját láttam. Noha meleg nyári este volt, végigfutott a hátamon a hideg. Valószínűleg csak a fények tréfáltak meg, de a frász jött rám. Sok évvel később, amikor Bánatverte Nelly házának a helyén építkezés kezdődött, történt néhány különös dolog, és papot hívtak, hogy megáldja a házat. Az elhunytak emlékére a bátyám egy keresztet emelt a birtok szélén, a jelöletlen temető mellett, hogy békében nyugodhasson a holtak lelke.

Amikor az eső elől behúzódtunk a kunyhóba, apu néha mesélt egy kicsit. Magyarázott a burgonyavész miatt kitört éhínségről meg más, nehéz időkről. Csodálatos előadó és költő volt, kívülről tudott több tucat verset és dalt, ékesszólóan, drámai erővel szavalt és énekelt, a történetei bámulatosan színesek és érdekesek voltak. A gyerekei csak nagyon ritkán hallhatták ezeket a gyöngyszemeket. Néha azonban, ha egy-egy este látogatók érkeztek, mindannyian a tűz köré telepedtünk, hosszú villán kenyeret pirítottunk, és apu belefogott egy-egy véget nem érő verses történelmi balladába vagy egy népmesébe, és ilyenkor a gyönyörűségtől a lábujjaimat begörbítve hallgattam őt, a távolságtartó, mégis kivételes mesemondó költőt. Imádta a közönséget az én édesapám, mintha két külön ember élt volna ugyanabban a testben – a szikár, szigorú, erős parasztember és az eszményi, melegszívű, érzékeny előadóművész.

Szerettem a történeteit, és ezért szerettem, ha a Glebén esett az eső. De azért apu néha nagyon dühös is tudott lenni. Emlékszem, milyen haragra gerjedt, amikor eltörtem a nagy fűnyírógép fa csatlakozórúdját. Az ilyesmi kihozta a sodrából – mintha legalábbis időben észrevehettem volna a hosszú fűben a földből kikandikáló tölgycsonkot, és befékezhettem volna a traktort. Megpróbáltam azzal érvelni, hogy de hiszen a rúd azért van fából, hogy eltörhessen, ha a gép elakad, és ez jó dolog, de apu szerint nyilván röntgenszemet kellett volna növesztenem, hogy minden akadályt észrevegyek a fűben. Bár most, hogy felnőttként állatokat műtök, a röntgenszem beszerzése ismét nagyon hasznos volna.

Idővel egész jó traktoros lettem (legalábbis én így gondoltam), és alaposan megnőtt az önbizalmam – túl hamar, sajnos! Soha életemben nem hallottam, hogy apu bármilyen csúnya szót is kiejtett volna a száján – mélyen vallásos volt, soha nem káromkodott –, kivéve azt az egy végzetes napot a Glebén. Tizenkét éves voltam, a gyerek- és serdülőkorom közötti nyáron. Épp végeztünk az árpa aratásával, és a gabona már fel volt pakolva a többtonnás pótkocsira a traktor mögött. Az aratókombájn vezetője eltűnt valahová, én meg végtelen bölcsességemben úgy gondoltam, az lesz a leghasznosabb, ha kivezetem a traktort a földútra, és akkor ott már majd útra készen várhatja, hogy a rakományával a magtárba vigyék. Arra azonban nem számítottam, hogyha az ember egy pótkocsis traktort rá akar vinni egy hídra, majd onnan balra ki a földútra, akkor sokkal szélesebben kell fordulnia, főleg, ha a pótkocsi hosszú. Szélesebben, sokkal szélesebben! Tudtam én ezt? Természetesen nem tudtam. Szűken kanyarodtam.

A pótkocsi követte a traktor szűk fordulóját. A hátsó kerék felment arra a kis betongerincre, amely a patakokon átvivő vidéki hidak peremén található, majd átbillent rajta. A hátsó tengely felemelkedett, a traktor megremegett, a pótkocsi borulni kezdett, beletapostam a fékbe. A patak nyolc láb mély és hat láb széles volt, de abban a pillanatban tátongó szakadék is lehetett volna, mert a traktor üléséből csak döbbenten és tehetetlenül bámultam. A szívem beleveszett abba a szakadékba. A pótkocsi bizonytalanul ingott és himbálózott – hatalmas árpainga, amely bármelyik pillanatban pótkocsistul a patakba ránthatja a teljes rakományt. Odavész miattam a termés! Keresztre fognak feszíteni.

Éreztem, hogy a traktor oldala is emelkedni kezd. Aztán mintha minden lassított felvételben játszódott volna le. A vontatórúd a traktor hátulján lévő vonóhorogba kapcsolódott. A legkülönfélébb lehetőségek cikáztak a fejemben. Leszakad a vonóhorogról a pótkocsi, és felborul? Kettétörik a vontatórúd, és a pótkocsi megint csak felborul? Nem bírja a traktor a feszítőerőt, felborul, és a pótkocsit az értékes rakománnyal együtt a mélybe rántja? Az összes lázas rémkép azzal végződött, hogy én, a traktor, a pótkocsi és a hatalmas rakomány árpa mind beleborul a patakba, bár ebből logikusan következő halálom érdekes módon egyik forgatókönyvben sem szerepelt. Miközben elmémet ezek a képek foglalkoztatták, balra azt láttam a szemem sarkából, hogy a kombájn szerencsétlen vezetője megpróbál átevickélni a sövényen, közben pedig igyekszik a nadrágját is felrángatni, mert hát a természet hívó szava a szomszédos mezőre szólította. Jobbra tőlem apu futott felém a földúton, és közben azt kiabálta:

– Szent kék fasz! Szent kék fasz!

Máig nem tudom, hogy ebben a sajátos helyzetben a „fasz” miért volt kék, mindenesetre attól tartottam, olyan verést kapok, hogy kék-zöld foltok lesznek rajtam.

Ebben a pillanatban a kombájnos átzuhant a sövényen, a nadrágja lent a bokájánál. Küszködve igyekezett felhúzni, ahogy futott felém meg a billegő pótkocsi felé, és apuval hajszálra ugyanabban a pillanatban értek oda. A pótkocsi változatlanul hintázott.

– A láncot, Sean, a láncot! – ordította a sofőr.

Mindketten mintha ösztönösen tudták volna, mit kell tenni. A sofőr a kombájnjához futott, indított, a pótkocsis traktorhoz tolatott, apám pedig megragadta a láncot, ami szerencsére a vonóhorog köré volt tekerve a kombájn hátulján. Apu villámsebesen átfűzte a láncot a pótkocsi végén lévő acélszemen, rögzítette, és amikor kész volt, odakiáltott a kombájnos férfinak, hogy húzhatja. A kombájn nekifeszült, egy kicsit előrement, és a pótkocsi imbolygása azonnal megszűnt. Az én szívem is csaknem megszűnt dobogni, miközben kikászálódtam a traktor vezetőfülkéjéből. Amint stabilizálták, vastag, erős gerendákat tettek a pótkocsi kerekei alá, és lassan átfeszítették a pótkocsit a híd betonperemén. Ekkorra már sokan mások is odajöttek segíteni, és a traktort meg a pótkocsit a kombájn biztonságos helyre vontatta. Az árpa nem borult bele a patakba, az azonban biztos, hogy traktorvezetői magabiztosságom jó nagy gyomrost kapott.

Érthető módon apu iszonyú dühös volt. Soha életében nem vert meg, még csak meg sem ütött most sem, de egy-két pofon jobb lett volna, mint a napokig tartó szóbeli ostorozás. Ugyanakkor arra sem emlékszem, hogy gyerekkoromban akár csak egyszer is azt mondta volna, sajnálom, mint ahogy azt sem, hogy ügyes voltál, ha valamit igazán jól csináltam. Tudom, akarta volna mondani, mint ahogy azt is, büszke vagyok rád, vagy szeretlek, de ő a tetteivel beszélt, ez a tett pedig olykor egy-egy bólintás vagy csendes mosoly volt, és nem hátbaveregetés vagy ölelés – nem tudta így kifejezni magát, miként abban az időben az ír gazdák többsége sem. Életemnek ebben az időszakában nem vártam hát dicséretet, nem is kerestem az elismerést, és ez a tulajdonság mind a mai napig a sajátom.

Gyerek- és ifjúkoromban apu nemigen beszélt nekem másról, mint a gazdálkodásról, bár tudom, hogy titkon büszke volt rám, mert anyutól tudom, hogy másoknak elmondta, csak nekem nem. A bátyámmal sokkal szigorúbban bánt, mint velem, mert olyan világból érkezett, ahol az igazi férfiak nem sírnak, az igazi férfiak keményen dolgoznak, az igazi férfiak feltétlenül megteszik, amit szükséges, és nem várnak érte sem dicséretet, sem elismerést, sem közvetlen jutalmat.

Kétség nem fér hozzá, hogy amennyire csak tehette, apu a gondunkat viselte, gyakorlati és anyagi értelemben egyaránt. Állta a gyerekei ruházkodásának és taníttatásának a költségeit, és amikor egyetemre jártam, sokszor adott pénzt. Emlékszem ugyanakkor egy különleges alkalomra, amikor kifejezetten az ajándékozás öröméért adott nekem valamit, és nem a szükség okán. A tizedik születésnapom volt, és a mai napig él bennem a szeme csillogása, ahogy egy kék dobozban lévő Timex karórát adott nekem. Kerek számlapja, barna szíja volt. Egyszerűen csak odaadta nekem a házunk előszobájában, bólintott és elmosolyodott. Kinyitottam a dobozt, és örömömben már indultam is feléje, hogy megöleljem, de hátralépett, még egyszer elmosolyodott, és máris ment vissza dolgozni. Az ölelés nem az ő világa volt.

A szüleim végtelenül szerették mind a hat gyermeküket, de miként abban az időben Írországban szinte minden családban, az ölelést, a puszit, az érzelmek bármilyen fizikai kinyilvánítását egyszerűen nem tartották helyénvalónak. Arról volt csak szó, hogy mihelyt hadra foghatók lettünk, már kint is voltunk a mezőn, és a szüleink a puhányság semmilyen formáját nem nézték jó szemmel, és úgy ítélték meg, hogy nincs semmi szükség a cukiskodásra – ahogy mondták –, ami azt jelentette, hogy a  családunkban a dédelgetés vagy a cirógatás egyáltalán nem volt kívánatos. Egész gyerekkoromban csak egyetlenegyszer láttam, hogy a konyhában a szüleim megölelték egymást, azt is csak azért, mert váratlanul értem haza. Vélhetőleg erre azért jóval gyakrabban kerülhetett sor – végül is hat gyerekük volt –, de a szeretet nyilvános kifejezése abban az időben egyszerűen nem fért bele a viselkedési kódexbe.

Sok év elteltével apu egy kicsit meglágyult, legalábbis amikor hazalátogattam, már néha tréfálkozni is lehetett vele egy kicsit. Akkor már inkább baráti volt a viszonyunk, és ahogy most visszanézek, nagyon boldog vagyok, hogy életének utolsó éveiben tudtunk kicsit nevetni és mosolyogni, de hát persze ez már jóval később volt, amikor már nem a fiú voltam a mezőn vagy „a fiú, aki állatorvos akar lenni”.  Az ölelés iránti ellenérzése azonban mindvégig megmaradt. Egy nap, amikor hazafelé autóztunk a miséről, tévelygő módon bizonyos kétségeimnek adtam hangot a Teremtés könyvével kapcsolatban, otthon viszont odamentem hozzá a konyhában, hogy megöleljem, mert így szerettem volna kifejezni, hogy tiszteletben tartom hajthatatlan álláspontját, még ha én magam nem is hiszek Isten kénköves haragjában. Apu valósággal megdermedt. Nem tudta, mihez kezdjen az érzelmek effajta kinyilvánításával, és hogy így szeretném tudatni vele, tisztelem, amiért ilyen szilárdan kiáll amellett, amiben hisz. Hátraléptem. Manapság valószínűleg ezért ölelem meg ilyen gyakran az embereket. Azt hiszem, így kompenzálom a múltat, de mélyen meg vagyok győződve arról is, hogy egy rendes ölelésnek ereje van – a gyógyulást segíti, ha nem is feltétlenül a testét, de a szív és a lélek gyógyulását mindenképpen.

Bár érzelmileg nagyon különbözöm apámtól – sokszor elérzékenyülök, és szeretem megölelni az embereket –, fizikailag meglehetősen hasonlítok hozzá, és ugyanúgy kötődöm a földhöz, mint ő. Amikor először pillantottam meg a birtokot és rajta a lerobbant épületeket, ahol az átalakítás után most azt az állatorvosi praxist folytatom, amely hetente látható A szuper állatorvosban, ugyanazt a zsigeri kötődést éreztem. Amint megláttam az elhagyatott fészereket, azonnal tudtam, hogy ez az én spirituális otthonom, és hogy kerüljön bármibe, itt fogom megvalósítani az álmomat. Elhatároztam, hogy a magamévá formálom, aztán pedig fejlesztem, tökéletesítem, hogy így legyen ismét élettel és állatokkal teli hiánytalan egész.

Amikor a Fitzpatrick Állatkórházat (Fitzpatrick Referrals) építettük, egy centit sem módosíthattunk a tervrajzon, mert a terület védett zöldövezetben van. Mint kiderült, ez nagyon is jó volt így. Megtaláltam itt a nyugalom oázisát, mint egykor apu a Glebén – megtaláltam itt az én személyes Glebémet. Mindennap kivételesen szerencsésnek érzem magam, amikor végignézek a földön, és látom, hogyan változnak az évszakok, bár egész biztos vagyok benne, hogy szegény apunak elkerekedne a szeme a döbbenettől, ha tudná, mennyit fizettem érte. Amikor megtaláltam a kórházam otthonát, távolról sem azt a zsíros üzletet ütöttem nyélbe, amit apám helyeselt volna. De szükség törvényt bont!

Nagyon örülök, hogy apám egyszer el tudott jönni ide, amikor még zajlottak a munkálatok. Az elegáns, kék vasárnapi öltönyét vette fel, mellényzsebében a legjobb zsebkendőjével, őszülő haját kényesen eligazgatta, és karját hátul összefogva úgy sétált körbe, mint egy nemes, vagyonos földesúr. Láttam rajta, mint ahogy mellette sétáló édesanyám is, hogy büszke rám, még ha ezt szavakkal nem is mondta ki soha. Valószínűleg volt benne egy kis tüske amiatt, hogy nem maradtam Írországban, és nem ott alapítottam kórházat és gazdaságot. De azért úgy hiszem, a szemében büszkeséget láttam, és nagyon hálás vagyok, hogy megmutathattam neki, amit létrehoztam. Amikor elmondtam neki, nem tudom, megértette-e, hogy a kórház egy részét kifejezetten őmiatta építettem. A bankot is beleértve mindenki azt mondta, hogy a helyreállított régi szénapajta végében csinos kis előadótermet építeni a legkevésbé sem észszerű helykihasználás. Mivel a helyi hatóságok úgy ítélték meg, hogy inkább átépítésről van szó, nem pedig új épület felhúzásáról, az épületet tartó régi, rozsdás fémgerendákat lecsiszolás után bele kellett építenünk a falakba. A helyet az inspiráló új gondolatok, az elmélyülés, a tanulás helyének szántam, mert az a régi, használaton kívüli csűr pont úgy nézett ki, mint otthon, Ballyfinben a szénapajta, ahol néhány csodálatos alkalommal apám új dolgokra, új felismerésekre tanított.

Ha a széna- vagy a silókukorica-betakarítás idején esett, apuval gyakran a házunk melletti szénapajta padlásán kerestünk menedéket, és ez volt az egyetlen hely, ahol apám valaha is atyai tanácsokat adott, vagy megosztott velem néhány dolgot abból, amit élete során megtanult. Nem volt könnyű ember, sokszor csak nehezen lehetett kijönni vele. Bonyolult lélek volt – kedves, megértő, nyers és lobbanékony egyszerre. Rendkívül érzékeny volt, de ha sírt, csak titokban. Sokan nem szerették, mert a szívére hallgatott, és kimondta, amit gondolt, így miközben hű volt önmagához, könnyen megsértett másokat, nem is egyszer. Gyakran megesett, hogy az egyik emberre rámorgott, aztán szinte ugyanazzal a lélegzetvétellel a másikkal meg hirtelen nyájas volt. De ezekben a lopott percekben, ahogy ott ültünk a szénapadláson, néha ellágyult, és egyszer-egyszer olyan atyai tanácsokat adott, amelyekre máig emlékszem. Azt mondta például, hogy legyek mindig a magam ura, és soha ne közösködjek másokkal. Egész pontosan úgy fogalmazott, hogy az ember csak imában csatlakozzon másokhoz, mert, ha a dolgok rosszra fordulnak, bármikor megeshet, hogy a másik fél kiszáll és lelép. Azt is mondta, hogy ahogy ő idővel gyengül, én erősödni fogok, és jegyezzem meg, hogy a szellem ereje fontosabb, mint a testi erő. Elmagyarázta, hogy meg kell tanulnom mindent, amit csak  tudok, és hogy a tudás soha nem teher, hiszen nincsen súlya, de mindent megér. Bölcs szavakat mondott arról, hogy soha ne ragaszkodjak az anyagi dolgokhoz, aztán zavarba jött, amikor megkérdeztem tőle, akkor hogy lehet az, hogy ennyire ragaszkodik a gazdasághoz, a földhöz és az állatokhoz. Annyit mondott csak, hogy az más.

– Ez nem ragaszkodás. Ez egy életforma.

Azt hiszem, ez befolyásolta a saját állatorvosi praxisomról vallott felfogásomat is, amennyiben anyagi szempontból annak egyik eleméhez sem ragaszkodom, és az állatokhoz és az emberekhez való érzelmi kötődésemet nem tekintem másnak, mint életformának. Ez a sorsom, azt hiszem.

Apu néhány tanácsa kétségkívül kifizetődött. Ha a vállalkozásomban társultam volna valakivel, valószínűleg nem tudtam volna minden egyes megkeresett pennyt visszaforgatni a kórház fejlesztésébe, hiszen a partnerek általában részesedést kérnek a nyereségből. Nem tudtam volna a világ számos pontján ösztöndíjjal segíteni sok nagyszerű fiatalt, akikre nagyon büszke vagyok, elsősorban az Ohiói Állami Egyetem és a Floridai Egyetem támogatott diákjaira. Az is meghaladta volna a lehetőségeimet, hogy időről időre ingyen vállaljak egy-egy műtétet – sündisznón, ölyvön, pingvinen, a kezelést nagyon is megérdemlő kutyán, macskán. Az persze bizonyára jó, ha egy társsal meg lehet osztani a kockázatokat és a feszültséget – de ha nem egyedül vágtam volna bele, ahogy apu tanácsolta, most a Fitzpatrick Állatkórház valószínűleg nem létezne. Vállaltam néhány ostoba kockázatot, és buta hibákat is elkövettem, de mindent a magam számlájára, a saját káromra. Köszönöm, apu, az esők idején a fészerben adott okos tanácsaidat. Noha az út során komoly nehézségeim adódtak, és noha – mint Te – én is a nulláról indultam, ami, mint Te is pontosan tudod, áldozatokkal jár, megérte mégis.

A tücsökmentalitás idegen volt apámtól, ő hangya módjára élt, nyáron gyűjtött, télen fűtött. A nadrágját évekig ugyanazzal a darab bálázóspárgával kötötte fel, és amikor már elkopott, és túl rövid lett, akkor sem dobta ki, hanem egy lógó kaput rögzített vele. Mindent eltett, az utolsó szöget is, és ugyanígy csinálok én is. Bizony, egy csomó műtét meghiúsult volna, ha nem teszek félre minden fel nem használt eszközt vagy alkatrészt Narniában – így hívjuk a raktárszekrényemet az irodámban.

Apu igazából soha nem értette meg, mi késztet arra, hogy azt tegyem, amit teszek, de miatta lettem az, aki. Nem tudom, valaha is felismerte-e magát bennem, de ő tanította meg nekem, hogy hozzam ki magamból a lehető legtöbbet, és hogy dolgozzak keményen. Ifjúkoromban sokszor görnyedtünk apámmal a földünkön, esőben, szélben kúsztunk-másztunk a vízelvezető árkok mentén, gyomláltuk a tarlórépát, és a kitépett gazt zsákokba tömtük, amelyeket bálázózsineggel erősítettünk a térdünkre és a sípcsontunkra. A gyomlálás az egyik legutálatosabb munka volt, unalmas, sáros, mocskos. Gyűlöltem. Egyszer-egyszer előfordult, hogy a gyom helyett sietségemben véletlenül a kis bébirépát téptem ki, amivel sikeresen meghiúsítottam a célt, hogy szép, egyenletes répasorok legyenek, hézagok nélkül – az értékes termőföld bűnös pazarlása.

Apu ilyenkor egy pillanatra megállt, felemelte a fejét, visszanézett rám, és halkan azt mondta:

– Hallottam!

Évekig gyötört a kíváncsiság, hogyan hallhatta meg apám a záporesőben, ha egy kicsike növendékrépát véletlenül kirántottam. Pár éve jöttem csak rá, hogy természetesen nem hallott semmit. Arra figyelt fel, hogy a mozgásom egy pillanatra kiesett a ritmusból, amikor az ujjaim közt riadtan megláttam a répát. Igazság szerint egy hosszú nap végén már alig láttam a különbséget a bébirépa és a gaz közt, a térdem nyilallt, a kezem sajgott, apu viszont szünet nélkül, elszántan dolgozott, hogy még az est beállta előtt végezzen az utolsó ültetősorral is, így aztán csendesen szenvedtem tovább – néhány emlékezetes kivétellel. Úgy él bennem apám, mint a legjobb répagyomláló, akit valaha is a hátán hordott a föld.

Élénken emlékszem az egyik ilyen estére. Végtelenül hosszú ideje nagyon vártam már, hogy végre beesteledjen, és végül nem bírtam tovább, felnéztem, és siránkozni kezdtem.

– Apu, tele van tüskével a kezem!

Apám megállt egy pillanatra, felemelte a fejét, visszanézett rám, és megfogalmazta azt a halhatatlan bölcsességet, ami azóta is kitörölhetetlenül él bennem.

– Csináld csak tovább, Noel! Ha már elég tüske ment a kezedbe, több már nem tud belemenni. Csináld csak tovább!

És így is tettünk, csináltuk tovább.

Apu megtanította nekem, hogy kemény munka révén bármit elérhetünk, függetlenül attól, ki vagy mi áll az utunkba. Nem érdekes, hány tüske ment már a körmünk alá. Később sokszor felidéztem magamban apu gondolatát, amikor nehéz időszakokat éltem meg. Emlékszem a megpróbáltatásokra, és tudom, hogy sok tüske és tuskó keresztezte az utamat, de egy idő után már nem fájt annyira.

Most, hogy idősebb vagyok, tudom már, párhuzamosan fut az életem apám életével. Apu úgy indult, hogy semmije sem volt, és a saját intelligenciájával, elszántságával, fáradságával és verejtékével a saját útját járta. Nekem is hasonlóan alakult az életem, és az évek során megtanultam, hogy csak az ér valamit, amiért én magam dolgoztam meg, amit saját magam teremtettem meg. Ő a földdel kötötte össze az életét, én az állatokkal. Neki a gazdálkodás folyt az ereiben, nekem az állatok iránti elkötelezettség. Apám a munkát soha nem munkának látta, hanem életformának. Ugyanígy vagyok vele én is: állatorvosnak lenni soha nem munka volt a számomra, hanem hivatás; soha nem fáradság, mindig kiváltság. Gyakran gondolok erre, amikor megint elkésem valahonnan – egy vacsoráról, valamilyen társasági eseményről vagy randiról –, mert operáltam a műtőben. Állatorvosként soha nem jut eszembe, hogy én most munkába megyek, dolgozni. Sokkal inkább mély hálát érzek, hogy állatorvos lehetek, és hogy életem minden napján azt tehetem, amit a legjobban szeretek. Ha erre gondolok, tudom, milyen szerencsés ember vagyok.

Köszönettel tartozom édesapámnak, amiért belém oltotta a munkaerkölcsét. Ha nem tette volna, ma nem lennék ott, ahol vagyok. Szeretném ugyanakkor azt gondolni, hogy a sok-sok év alatt magamat is megneveltem annyira, hogy tudatában legyek a hangulataimnak, hogy féken tartsam a rengeteg munkából adódó ingerültségemet, és hogy úrrá legyek a bonyolult műtétek és a kórházvezetés okozta kettős terhelés feszültségén. Mindazonáltal elismerem, hogy ebben a küzdelemben nem mindig nyerek, és néha morgós vén medve vagyok. Olykor azért, mert egy vendégünk végtelenül felbosszant, egy kollégával összerúgom a port, egy műtét nem úgy sikerül, ahogy terveztük, vagy mert a bank, az ügyvédek és az ügyfelek mind egyszerre zakatolnak a fejemben, de legfőképpen azért, mert az emberek nem veszik észre a leglényegibb összefüggést: az állatok számítanak és az emberek számítanak – az számít, amilyen szerepet az emberek életében az állatok betöltenek. A múltban többször hibáztam, amikor a műtét-előkészítőbe bevittem az aktuális rossz hangulatomat, ahogyan apu is tette a gazdaságban – és ez valószínűleg azért volt így, mert apám a hivatásában és a hivatásáért élt, ez volt az élete. Nyilván így vagyok ezzel én is. De mostanában már – remélem – kezdek javulni, és ha feszült vagyok, inkább felmegyek a hálószobámba, lehajtom a fejemet a párnára, mélyeket lélegzem, és megpróbálok a fejemben futó film helyett valami mást befűzni. Néha még egy imát is elmondok.

2006. augusztus 22-én a Fitzpatrick Állatkórház első telephelyén dolgoztam, amely egy erdővel körülvett kis házikó volt a surrey-i Tilfordban, amikor jött a telefonhívás, hogy apu kórházba került, és nagyon rosszul van. Az irodámból kifutottam az erdőbe, futottam és csak futottam, aztán hirtelen csak az aljnövényzet sötétjét érzékeltem, térdre estem és zokogtam. Haldoklott az én hősöm. Sírtam és sírtam, amíg már nem tudtam tovább sírni. Nem tudtam mit kezdeni ezzel a megdöbbentő hírrel.

Apu kint volt a ház mögött, a marhákat gondozta az udvaron, amikor hirtelen összeesett, és elvesztette az eszméletét. Nem tért már magához, pár nap múlva meghalt. A Portlaoise Állami Kórházban, ahol annak idején születtem, mardosó önváddal ültem le az ágya szélére. Nem voltam ott, hogy felsegítsem, amikor elesett. Kudarcot vallottam. Fogtam a kezét, és a fülébe suttogtam, de nem tudtam – ma sem tudom –, hogy hallott-e. Elmondtam neki, mennyire szeretem, mennyire hálás vagyok mindenért, és megköszöntem neki, hogy mindent megtett értem. Augusztus 25-én este anyu szólt, hogy aznap délután észrevett valami „változást”, és apu két órával később meghalt. Apám, az én erős és hatalmas apám, akihez annyi mindenben szerettem volna felnőni, egyszerűen megszűnt lélegezni. Édesanyám fogta a kezét, és mi is ott voltunk körülötte mindannyian. Nyolcvankét éves volt, de az én számomra kortalan. Emberóriás, édesapám, a hősöm.

Anyu nagyon nehezen viselte apám hirtelen halálát. Nem tudott elköszönni tőle, és nem tudta megkérdezni még azt sem, hogy most akkor ő mit csináljon az állatokkal és a gazdasággal. Évekig gyötörték a rémálmok. Mindenki másként gyászol, de tudom, hogy rajta is és rajtam is a gyógyító könnyek csak jóval később segítettek, és a szívünkben támadt ürességet nem tölthette be soha semmi. Nem volt enyhet adó egyértelmű lezárás, nem volt búcsú, és ha valami stressz ér, mind a mai napig megesik, hogy bármi konkrét ok nélkül elsírom magam, és teljes lényemmel azt kívánom, bárcsak beszélhetnék vele. De aztán rájövök, hogy nem lehet, mert agyvérzést kapott, és nem értené, amit mondok. Szerencsés volt. Pontosan így akart távozni, munka közben. Apu soha nem akart nyugdíjba menni, de betegségben sem akart meghalni, és nem akarta, hogy bárkinek is a terhére legyen. Akkor már jó ideje dolgoztam azon, hogy megvalósítsam az álmomat, ahogy azt ő is akarta, még ha pontosan nem is értette soha, mi is az álmom lényege. Bárcsak megkérdezhetném, mit gondol arról, amit csinálok!

Remélem, apu most valahol egy párhuzamos univerzumban van, ahol rengeteg marhára meg birkára lehet gondja, és jó sok mocsaras földet lehet lecsapolni. Bárcsak elmondhatnám neki, mennyire tisztelem, és hogy nagyon szeretem, bár valójában ilyesmit soha nem mondtunk  egymásnak. Ha most beszélhetnék vele, sok mindent elmondanék. Most már értem, miért nem hozhattad el a kis Noelt és Ritát a kórházból. Azért nem, mert a rád váró feladatot más nem tudta volna olyan jól elvégezni, mint te, nem adhattad át tehát másnak. Nekem is nehezemre esik, hogy valaki másnak átadjak egy műtétet, de most, hogy te fentről figyelsz, apu, azt hiszem, egy kicsit már jobban megy. Ha elég szerencsés leszek ahhoz, hogy egyszer majd én is apu legyek, mindenképpen úgy intézem, hogy ott legyek a szülésnél, és ahogy gyengéden átfogom azt a drága kis életet, rád fogok gondolni. Becsukom majd a szemem, és elképzelem, ahogy azt mondod nekem, büszke vagyok rád, Noel, én meg azt fogom mondani, én is büszke vagyok rád, Apu. Hiányzol, Apu. Itt vagy velem mindig, a szívemben.

{1} Elsőpéntek: a római katolikus vallásban a hónap első péntekje, amelyen engesztelő gyónást és szentmisét tartanak szentáldozással. A kilenc egymást követő elsőpénteket (ún. nagykilencedet) megtartó hívek számára az Úr a végső megigazulás kegyelmét ígéri. – A szerk.

{2} A Noel francia eredetű férfinév, amely a latin dies natalis, vagyis az Úr születésének napja (a karácsony) kifejezésből ered. – A ford.

{3} A korona ma már nem érvényes fizetőeszköz Írországban. Akkoriban 1 korona = 5 shilling, 1 shilling = 12 penny, fél korona = 2 shilling és 6 penny volt. – A ford.

{4} A burgonyavész következtében az 1840-es években katasztrofális éhínség sújtotta Írországot. – A ford.