Talajvíz és irodalom – részlet
Date: 2026
Keywords: Regény; 894.511-31 (UDC/ETO)
Description: Závada Pál új regénye történelmünk legviharosabb évtizedeibe vezet: a 20. század derekának magyar irodalmi közegében játszódik. Fősodrában Németh László – valaha nagy hatású, de újra és újra megfejtendő – alakja áll, aki életművének egyik meghatározó problémájává emelte, hogy a faji hovatartozás miféle befolyást gyakorol az irodalomra, a szellemi életre. Nézetei komoly vihart kavartak nemcsak a 30-as és 40-es évek sajtójában, hanem a szerző személyes viszonyaiban is – különösen, ami a háborús üldöztetés éveit, majd a következő időket illeti. A regény olyan írótársakat vonultat föl, mint Babits
Publisher: Magvető Kiadó

Závada Pál

Talajvíz
és irodalom

– részlet –

A borítón
Máté Olga: Duna-part az Erzsébet híd mellett, 1930 körül
Magyar Fotográfiai Múzeum
HUNGART © 2026

© Závada Pál, 2026

1

Kiutazni Szefihez, lesétálni vele a Dunához, ez lesz a legjobb ötlet.

Amint végigfutott a frissen fölbontott levél sorain, Weiner Janka egy percig sem tétovázott. Előhúzta utazótáskáját, belehajtogatta-hajigálta a szükséges ruhákat, a kézitáskába az olvasnivalót meg a többit, és kisétált a Kálvin térre. Már jött is a villamos – nincs ennél kényelmesebb utazás, a Nyugatiban fölül az ország legelső vasútjára, a vácira, és Felsőgödön leszáll. Ott nyaral Bohuniczky Szefi a férjével, könnyen odatalál, járt már abban a házban.

Hogy hová tűnik el éppen, ez nem tartozik senkire, nem kell értesítenie senkit, legföljebb fölad pár nap múlva Erna néninek egy képeslapot – Üdvözlet Felsőgalláról, mindig tart magánál ilyet –, mintha csak hazalátogatott volna az apjához. Igaz, a postabélyegző elárulná a csalást, és az ő nagynénjének figyelmét nem szokta elkerülni az ilyesmi. De hát mit számít ez?, miért ne árulhatná el, hogy a Mama hajdani legkedvesebb barátnőjénél fog vendégeskedni, akit az utolsó éveiben zárt a szívébe, amikor egy irodalmi kör lelkes tagjai voltak? Tudni való persze, hogy Erna egyáltalán nem pártolta sógornőjének, Laurának ezeket a túlontúl szabadelvű kapcsolatait – gyermekes anya létére! –, Bohuniczky Szefiről pedig, akinek a novelláit fölfedezte később a lapokban, pláne nem volt nagy véleménnyel. Különben is, miféle művésznév ez, hogy Szefi? Sőt, Erna titkon meg volt róla győződve, hogy ha Laura nem járt volna olyasféle társaságokba, akiknek aztán a forradalmakat köszönhették, nem kapja el a spanyolnáthát sem.

De hát épp ideje, hogy Janka ne törődjön már nagynénjének, Ernának a vesszőparipáival, valahányszor Szefivel akar találkozni.

Négy óra múlt, nézte meg az óráját, miután leszállt a vonatról. Estefelé szoktak lemenni a Dunára úszni – még otthon éri őket a délutáni sziesztájukon.

✦

Az 1929-es évben Janka már tavasztól kezdve csak menekült volna.

Özvegy édesapja, Weiner Ignác továbbra is Felsőgallán, a Tatai-ároknál bérelt birtokán élt, ahol Janka is felnőtt, találkozásaik pedig az utóbbi években megritkultak. De az édesanya halála után leginkább Janka öccse, Ottó maradt magára, aki aztán a református gyülekezet internátusába került, és a nővére csak remélte, hogy abban a közösségben elboldogul.

Janka már ’24-ben, a Váci utcai angolkisasszonyoktól is elmenekült – igazság szerint az iskola lépett föl vele szemben, de olyan szégyenletesen inkvizíciós modorban, hogy jobbnak látszott, ha gyorsan átiratkozik az utolsó két évre a Szent Margit Intézetbe. Ez végül szerencsés lépésnek bizonyult, mert ott jelesen leérettségizett, és a kultúrterem zongoráján meg a kápolna orgonáján annyit gyakorolhatott, amennyit csak akart – ekkor támadt föl benne újra a remény, hogy a Zeneakadémián tovább képezhetné magát. Annyi év után most kellett beismernie, hogy ez már aligha fog sikerülni, mert sem akkora tehetség, sem annyi szorgalom nem telik tőle, amennyi a zenészi pályához kéne. Az érdeklődése közben inkább Máté Olga fényképészműtermébe vonzotta, de oda sajnos nem sokáig járhatott.

A helyét kereső Janka attól a kérdéstől szorongott leginkább, hogy elköltözzön‑e apja húgának a családjától, a Veres Pálné utcából, ahol tizenegy éves korától, a Mama halála óta lakott. Apja segítségével megvolt neki Kulcsáréknál mindene – befogadták őt a lányuk mellé, kitűnő szoba jutott neki is –, és amíg nem kezdett nővé cseperedni, Janka sosem zördült össze a nagynénjével. Remekül egymásra találtak az unokanővérével, Emmával, családi viszonyaikat féltékenykedések nem mérgezték.

Feszültség egyedül abból kezdett fakadni, hogy föltűnt Janka életében egy osztálytársnőjének a bátyja, Flamm Imre, aki öt évvel volt idősebb nála. Mindenki szerint túl korán jelent meg – amikor egy tizenöt-tizenhat éves lánynak még nem mint férfit kéne észrevenni őt. Ám Janka és Imre egyre többet találkoztak, mind közelebb kerültek egymáshoz, és amikor a lány már esténként is kezdett kimaradozni, a nagynéni a kelleténél kevésbé volt megértő, a lányának pedig egyre nehezebb volt Jankát hazudozásokkal fedezni. Hiszen Emma lelkiismeretét már azok a kisebb füllentések is próbára tették, amelyekkel a saját intim levelezését meg némely diszkrét délutáni találkozásait próbálta leplezni.

Annál a kisebbfajta botránynál, amelyet végül az iskolaváltással elsimítottak, még nem merült föl, hogy a tizenhét éves Jankának el kéne költöznie Kulcsáréktól – miközben a szerelmesek voltaképp nem is lazítottak kötelékük szorosságán. Csak ügyesebben szervezték meg a találkáikat, a hétvégékre meg az iskolai szünetekre elutaztak, rokonoknál, ismerősöknél szálltak meg – vagy legalábbis úgy tettek, miközben esetleg ki sem mozdultak a fővárosból. Gyakran éppen Janka apai nagybátyjának, az engedékeny Weiner Simonnak az Erkel utcai lakásából, aki gyakran befogadta őket.

Ám ezt a voltaképpen heves és minden tekintetben beteljesült szerelmi viszonyt gyakran tették próbára az újabb és újabb eldöntenivalók. Először Flamm Imrének kellett kitalálnia, milyen hivatást válasszon, és hol tanuljon tovább – az biztos volt, hogy karrierre vágyik, és a katonatiszti meg a politikai pálya egyaránt vonzza –, úgyhogy külföldön is elvégzett egy-egy szemesztert, ösztöndíjakat pályázott meg, gyakran utazott. Jankát csak ritkán és rövidebb utakra vitte magával, de mindig hűségesen visszatért hozzá, pedig nem bocsátkoztak régimódi fogadkozásokba, ezt a lány se szerette volna.

Ezen a ’29-es júniusi délutánon azonban az elviselhetőnél több minden vált bizonytalanná. Janka egyetlen kérdésére sem kapott határozott választ, és miközben Imre semmit nem vont vissza vagy nem tagadott meg tőle, a megszokottnál kevesebb lelkesedés áradt belőle, végül pedig egy közös nyaralásban sem tudtak megállapodni. Akkor Janka belecsapta az evőeszközt a tányérjába, fölpattant, közölte, hogy akkor ő nyáron Berlinbe utazik, és elviharzott.

Az utcán jutott eszébe, hogy ezt a szokatlanul heves lépést nemcsak hogy Emmával nem véleményeztette – intim dolgaikat is gyakran kitárgyalják vagy meglevelezik –, de még ő maga se vette fontolóra eddig. Mégis milyen jó, hogy kimondta. Hazaért a nagybátyjához, az Erkel utcába – az utóbbi hetekben ideiglenesen ott lakott –, és az előszobaasztalon megtalálta Szefi levelét, amelyben nyaralni hívta magukhoz Felsőgödre.

✦

Bohuniczky Szefi a férjével, Maller Dezsővel két kis egybenyíló szobát meg egy konyhát bérelt – a nyaraló többi részét a háziak maguknak zárták le, de ritkán jöttek ki, szezonban inkább elutaztak. Szefi viszont azt írta meg Jankának, hogy az egyik szoba az övé lehet, csak jöjjön. De csakhamar kiderült, hogy Szefi apró szobájában a keskeny dívány és a kis asztal mellett már egy szalmazsák sem fér el a földön, úgyhogy a férj azokon a hétvégéken, amikor a nejét meglátogatta, a konyhában éjszakázott. Ám ebből a legcsekélyebb rossz érzésük sem támadt, inkább csak nevettek a szűkösségükön. Hiszen szűken éltek Budán, az Attila úti albérletükben is – Gödön viszont legalább beáradt az ablakokon a fény, így az asztalkához Szefi igazi regényírási kedvvel ülhetett. Jó időben pedig kitelepedtek a verandára vagy a kertbe, és vendégeket is fogadhattak.

Mindezt még tovább részletezve írta meg Janka az unokanővérének, testi-lelki jó barátnőjének, Kulcsár Emmának a Veres Pálné utcába. Cserébe Emma azt szerette volna kitárgyalni, Janka szerint milyen taktikával lehetne elérni, hogy ő ezen a nyáron minél többet találkozhasson udvarlójával, Gábor Dezsővel, aki jelenleg nagybátyja textilüzletében gyakornokoskodik, de merész szökdöséseket ajánlgat folyton.

Két nappal később Janka újabb levélben számolt be arról, hogy itt nyaralnak Németh Lászlóék is a pici lányukkal, biztosan emlékszel, Emma, egyszer már találkoztunk velük a Vérmezőn, gyereksétáltatásból jöttek éppen Szefivel együtt, aki be is mutatott minket. Gödön a Duna utcában van házuk, közösen László szüleivel, akik ilyenkor többnyire szintén itt vannak. Odébb, a fogadóban Schöpflin Aladár, a Nyugat-szerkesztő bérel szobát – most éppen drámát ír, a felesége csak látogatja. Pár napja pedig beköltöztek oda Pap Károlyék is – ő egy fiatal novellista –, de az asszony, Hedvig szintén dolgozni jár hét közben, úgyhogy állítólag ritkábban lesz itt.

✦

Miután a férje a hétfő reggeli vonattal visszautazott, Szefi arról mesélt Jankának, mennyire maradtak meg ők mindketten vidékinek, még ha Budára költöztek is.

Hogy borzasztóan hiányzik neki Balaton-felvidéki szülőföldje, a pécselyi birtok, ahol felnőtt, a Csibe-hegy, ahonnan körbetekinteni olyan, akárha Toscanát csodálnád meg, de a távolban mintha még a tihanyi apátságot is látnád, lebegve a tavon. És egyáltalán nem az apja házában megszokott jómód meg a cseléd segítsége az, amit hiányol, hanem a lenyűgöző táj, az idő lassúbb járása, az a nyugalom, amely még az elkeseredésből is föltámasztja. Ő még az alkotó ihletet is az ilyesféle környezettől reméli, de mit tegyen, ha csak ritkán tudnak odautazni. Igaz, hogy ott most már a családi viszonyok se volnának elég nyugalmasak az íráshoz. Ezért örül annak, hogy itt, Gödön legalább nyaranként megtalálhatnak valamit a vágyálmaikból.

Erre Janka emlékein is átsuhant gyerekkorának helyszíne, apjának szintén impozáns fekvésű birtoka. De ő bizony nem a tájat és a nyugalmat szokta ilyenkor hiányolni, hanem csak az édesanyját, Laurát a krémszínű nyári ruhájában, a fonott karszékében a teraszon, ahogy az ablakon át az ő zongorázását hallgatja, majd magához vonja és megdicséri, vagy ahogy egyedül csak neki olvas föl.

Később abból, amit Szefi a férjéről beszélt, Jankának az jutott eszébe, hogy ennek a Maller Dezsőnek tényleg áldott jó természete lehet. Hiszen azóta, hogy a csurgói gimnáziumból kényszernyugdíjazták – a kommün miatt ütötte meg a bokáját –, mennyire odaadóan szolgálja Szefinek nemcsak az írói ambícióit, hanem intenzív társasági igényeit is, beleértve a gyakori irodalmi szalon-összejöveteleket.

Harmonikus összjátékuk feltehetőleg az unalmassá vált házasság megmentését is szolgálja, összegezte sejtését Emmának szóló levelében, de rögtön el is szégyellte magát ezért a rosszhiszeműségéért.

✦

Bohuniczky Szefi érdeklődését persze rögtön fölkeltette Németh László különlegesnek ígérkező személyisége. De még inkább a nejével, Démusz Ellával közös párosa – Szefi talán saját házasságának nehézségei miatt volt kíváncsi Némethék mindennapjaira, különösen pedig a fiatal feleség szerepére. Szefi Jankának is elmesélte, hogy őt rögtön megragadta az a kedves, okos izgalom, amely áthatotta Ellát – szabálytalanul szép arcában lelkének derűje, humora, lányos testében a vonzó asszonyi erő, tekintetében pedig az ösztönösen kifinomult figyelem. Ez az, amit Szefi máris a cinkos örömével fedezett föl Ella szemevillanásában, hogy némán is milyen pompás leleplezője az élet sok apró, de jellemző tünetének, amit rajtuk kettejükön kívül mások talán észre sem vesznek.

Amit Ella a leghamarabb elmondott a férjéről a nyaralótársaknak, az az volt, hogy László – nyilván függetlenül attól, hogy egyébként diplomás orvosról van szó – tavasszal elég komolyan megbetegedett. Már húsvét előtt is gyengélkedett, amikor levegőváltozás végett elutazott Abbáziába, ahol hat hétig akart pihenni, gyógyulni. De a hajón 39 fokot mért magának, hogy majd négy nap múlva 40 fokos lázzal térjen haza. Hosszas viszontagságok után javult csak az állapota, és az orvosok azóta is gyanakszanak a tüdejére.

Egyik este, miután a vendégek már hazamentek, Janka megkérdezte Szefitől, hogy voltaképpen mi az, amitől ez a szomszédban nyaraló Németh annyira különleges.

Szefi félredöntötte a fejét, kicsit eltűnődött, majd elárulta, hogy még soha nem találkozott vele, amikor egy folyóiratban rálapozott egy Adyról szóló esszéjére. És abban Németh László ezzel csapott bele mindjárt a húrokba, hogy: Ha vannak fátumos falvak, Érmindszent fölött végzetszél fütyül.

A mindenit!, mondom, ha nem tévedek, itt egy villámló látomást tart féken a feszesre faragott mondat. Ki lehet az, aki ilyeneket ír?

Pár hónap múlva ismertem csak meg, amikor már itt nyaraltak ők is Felsőgödön, aztán eljártak az Attila úti házi összejöveteleinkre is. És lassan kibontakozott előttem a szelleme, a formátuma, miközben megerősödött a gyanúm, hogy mintha javíthatatlan volna – nemcsak a mondata, de ő maga is. Vagyis nemcsak írásban, hanem elevenen is.

Gondolod?, csodálkozott Janka. Szerintem azért előfordul, hogy saját elhatározásából javul, de gyakran Ella is javít rajta…

Úgy értem, hogy nemigen tűri az ellenvetést, az akadékoskodó kiigazítást, vagy hát nehezen viseli. Belebetegszik az ilyesféle gyötrésbe – nem érti, egyáltalán hogyan állhat elő egy ennyire méltatlan helyzet.

A másnap esti összejövetelen Janka arra az elejtett megjegyzésre figyelt föl – habár csak egy percre csodálkozott el rajta –, hogy Szefit épp az ugyanitt nyaraló Schöpflin Aladár fedezte föl. Vagyis a Nyugatban közölte a novelláit és más nőírókról írt kritikáit, első kötetét pedig Németh László méltatta. Hasonlóan bábáskodtak Pap Károly indulása körül is, aki azóta szintén gyakori vendégük – habár az ő fölfedezéséből Osvát Ernő is kivette a részét.

Janka újabb levelében elújságolta Emmának, hogy Szefi rendszerint lelkesen beszél Németh szellemiségéről és írói teremtő erejéről, néha viszont egészen különös vagy éppen lényegtelennek látszó okokból találja őt érdekesnek. Például egyik este lefekvés előtt közölte, hogy minden tekintetben puritánnak látja Lászlót, akinek még az étkezésében sincsen semmi túlzás vagy falánkság. Kivéve a madártejet, azt láthatóan élvezettel habzsolja, sok mandulával és mazsolával. És hogy Schöpflin tegnap – Jankám, nem voltál éppen ott – ki is nevette őt ezért a gyereknek való édességért.

Azt viszont már mindnyájan észrevették, hogy Némethet igencsak föl tudja bosszantani, ha kamasz-kinézetén viccelődnek.

Schöpflin ezt nagyon jól tudta, mégis hagyta, hogy a felesége ezzel ugrassa: Laci, nem csoda, hogy magát senki nem nézi kész orvosnak, mikor úgy néz ki, mint egy maturáló diák!

Sőt, Aladár ezt még meg is toldotta: A múltkor a Nyugatnál, miután elmentél, tanakodni kezdett Osvát két költőnője, hogy ki lehetett ez a tejfölösszájú suhanc.

Szefi méltatlankodni kezdett, hogy megvédje Némethet, Ella viszont hangosan fölkuncogott: Nézzenek oda, Laci mennyire mérges! Szeretne felnőttnek látszani!

✦

Miután kettesben maradtak, Janka elnémulva bámulta, hogy Szefi ezen az estén úgy beszél Némethről, mint olyasvalakiről, akiből folyton valami erősen fénylő sugárzás ömlik – vagy árad szét. Méghozzá úgy ömlik, hogy mondjam?, keresi Szefi a szót, hogy Németh ezzel nemcsak saját magát mosdatja, hanem az ő hatása alatt, az ő közelében mindenki más is megtisztul. Miközben egy kamasz alkatú, lányos arcú férjről és kisgyerekes apáról van szó, aki rémesen kitaposott cipőt és kinőtt öltönyt visel.

És szerintem ezzel a megtisztító képességével csalja magához az embereket ekkora bizalommal. Akiknek ő mit ígér? Hogy nem hazudok nektek, de ti se hazudhattok nekem. Eszetekbe ne jusson, mert abban a percben lebuktatlak titeket – s azzal elmosolyodik, mint egy szfinx. És ebbe a mosolyba éppen ezt a hazugságmentes tisztaságot és leleplezőképességet rejti.

A mosolyba…?

Hogy ezt Janka megérti‑e. Hiszen ilyet nyilván nem látott még.

Nyilván. Milyet nem…?

Hát, hogy aki csak ránéz, ezt a titokzatos, androgün mosolyát derűnek hiszi. Mintha csak ez az életöröm tenné őt rokonszenvessé. Holott mekkora tévedés!, hiszen ez csak a látszat. Valójában így akar észrevétlenül belemerülni gondolkodása mélységébe, a magányosságába.

Janka eközben eltűnődik, mi lehet az, amitől olykor összerezzen, ha csak szemrebbenésnyire is Németh kéklő tekintetébe téved. Vagy ez csak képzelődés, valami félreértés.

De aztán, folytatja Szefi, mégiscsak fölfénylik valami szomjas kíváncsiság a szemében, ha magasabb szellemet gyanít. Viszont van benne valami szigorú mérleg, amelyik hajszálpontosan jelzi, hogy mit ér neki ez vagy az a dolog. Vagy akár ember. És rögtön elengedi, ha könnyű.

Janka belegondolt, milyen lehet így elbocsátva lenni.

Szefi igazán nagyra tartotta fölfedezőjét, és csupa tisztelnivalót mondott róla, amikor viszont Janka arról érdeklődött, hogy Németh miként figyelt föl rá, némely furcsaságok is eszébe jutottak. Úgy emlékszik, László olyasmikkel szellemeskedett, hogy őbenne a dunántúlias beszéde miatt maradt valami parasztmenyecske-szerű, és még az sem ártott meg neki, hogy unalmában Nyugat-írónővé képezte ki magát. Hogy a csurgói gazdatisztkúriáról hozott műveltsége egy olvasgató tekintetes asszonyé, hogy összetéveszti a mormonokat a hormonokkal, viszont gyilkos pszichológiai ösztönével ki tudja lesni az emberek gyengeségeit.

Szóval dicsérte őt a maga módján, amennyire nőt egyáltalán dicsérni lehet.

Vagyis hogy én meg vagyok ugyan egy kissé bokrosodva az irodalomtól, ezért – példaképem, Kaffka Margit nyomán – a nagy élet nagy szenvedélyei ott kísértenek a svádámban és a fejfájásaimban, de. De ízt tudok belevinni a bágyadt szépprózámba, és – na, most figyelj! – az én modernségem messze áll az irodalomra fanyalodott gépírónők lotyóskodásától.

Jaj, László, mondom, ezt igazán köszönöm magának.

Fú, Szefi, hát tudod…!, és Janka fejcsóválva bámulta meg a plafont.

✦

Amiben Szefi sohasem tudott Janka kívánságának igazán eleget tenni, az édesanyjának a fölidézése volt.

Mesélj anyámról, milyennek láttad őt először? – holott Szefi nem is emlékezett az első alkalomra. Csak arra, hogy összeszedve a bátorságát végre Laura is elszavalt egy Ady-verset, talán a Kocsiút az éjszakában címűt – de akkor már jó ideje összejártak. Viszont a szavalata után nem lehetett vele szót váltani, mert rohant, hogy elérje a vonatát. És akkor Szefi még azt se tudta, hogy Cserszegi Laura a neve – azt meg pláne nem, hogy amúgy egy felsőgallai zsidó bérlő, Weiner Ignác a férje, és van két gyerekük. Vagy hogy voltaképpen hol lakik. Hiszen máskor viszont késő estig velük maradt, ezek szerint Pesten is meg tud szállni – később derült ki, hogy a sógoránál, Simonnál.

Téged viszont sokszor emlegetett, mondta Szefi. Hogy Janka gyönyörűen zongorázik.

Hozd már egyszer őt is magaddal!, mondom.

Ó, hát kicsi még ő ehhez, unatkozna ennyi szavalat közben.

De hát egyszer mégiscsak magával vitt! Szefi, hát emlékszem, nálatok is voltunk…

És Szefinek ennyi év után most kellett tisztáznia Jankával, hogy ők akkor nem a szavalókör összejövetelére érkeztek, és nem is vendégeskedni. Hanem azért, mert azon a délutánon kerítette hatalmába Laurát a betegség, és a kislányát hirtelen rá kellett hogy valakire bízza.

Nehogy elkapjam tőle?

Meg azért, mert ő a kórházba rohant.

De miért hozott el Galláról – éppen aznap? Az utolsó napon, amikor még…

Talán pont azért?, mert nem tudott elszakadni tőled?

És meddig voltam nálad?

Talán öt napig… Apád aznap reggel jött érted, amikor együtt mentünk ki a temetésre.

Arról vannak emlékeim… De hogy előtte öt napig veled…? Ez teljesen kiesett a fejemből. Pedig tizenegy évesen már nem voltam annyira kicsi.

De az is érdekelte Jankát, hogy Szefiék voltaképpen miféle körbe jártak ilyen lelkesen, és mi vonzotta őket ebben annyira. Mi volt ez?, szavalókórus?

Nem, az ritkábban fordult elő, hogy többen is részt vettünk egy vers előadásában. És olvastunk is, persze főleg otthon, de nem csak verseket. És utána megbeszéltük. De nemcsak szépirodalom szerepelt, hanem értekezés, elméleti szöveg is. Előfordult, hogy előadót hívtunk, mint az egyetemen.

De ez nem egy nőmozgalmi szervezet volt?

Többségben nők voltunk, de férfiak is jöttek, igaz, ők gyorsabban cserélődtek, vagy egy-egy alkalommal szerepeltek.

És volt valaki, aki miatt… lázba jöttetek, vagy mondjuk az anyám…?

Nem egyvalaki, hanem szinte folyton volt, aki éppen élénken érdekelt minket… Ezeket nem is lehet a szabályszerű vonzalmak közé besorolni. És nem titkolózni akarok, de tényleg nem is tudom, kivel mi történt éppen.

De mégis mi az, amire leginkább emlékszel?

Arra, hogy egyszer eljött közénk Ady. Valaki magával hozta, pedig már beteg volt. Sokat ugyan nem beszélt, viszont érdeklődve figyelte, melyikünk hogyan mondja a verseit. Persze csak a lányok versmondására volt kíváncsi, és Laura is szavalt, akkor már nem volt annyira bátortalan, mint kezdetben.

✦

Szefi az előző napokban beavatta már a barátnőjét abba, hogy Németh László szívesen ad elő olyan eseteket is – különösen a fogorvosi és iskolaorvosi gyakorlatából –, amelyeken tanulmányozni lehet, ahogy magyarázni szokta, bizonyos jelenségek kóros elváltozását. Úgyhogy Jankát nem lepte meg, hogy a következő délelőttön, amikor társaságuk kirándulni indult, és Szefi azt javasolta, sétáljanak le a Duna-partra, Németh kisvártatva bele is kezdett.

Hogy itt van például az iskolanővér, akit őmellé osztottak be. Aki zsenge fiatalságán túl, azt mondja, már meg is volt pszichoanalizálva, és akinek Wassermann volt a kedvenc írója…

Az kicsoda?

Nem ismeri, Szefi?, egy mély erkölcsiségű német zsidó. Nem hallott a Maurizius-ügy című regényéről sem?, pedig világsiker! Viszont ez a szóban forgó nővérke imádta az olyan pesti könyveket is, amelyeket ő, Németh nem szívesen venne kézbe.

Amihez ennek a lánynak külön érzéke volt, folytatta, hogy ki tudta szimatolni a zsidógyűlölet kiszivárgó szagát – de bármelyik helyzetből. Nemcsak a méltatlan ügyintézésből, egy eltévesztett megszólításból, hanem akár két úriember tegeződéséből, a katekizmus legártatlanabb mondatából, vagy csak egy grimaszból. Ennél a mi egészségvédelmi szolgálatunknál ez a hölgy volt, szegénykém, az egyetlen zsidó, hát az ő nyakába zúdult, hogy mindezeket észlelje. Veleszületett érzéke volt ehhez, és folyton ennek a ködfelhőjéből szórta szét a kis villámait.

Viszont remek munkatárs volt, engem kedvelt, magyarázta Németh, mégpedig az objektivitásomért, azt mondja. És én is megszerettem őt, talán mert képtelen volt rá, hogy objektív legyen – bizonygatta a kuncogva hitetlenkedő Szefinek, miközben Janka leült egy kidőlt fatörzsre, és hagyta, hogy azok ketten továbbsétáljanak.

Az ösvényen Pap Károly ért oda ekkor, és nagy szemeket meresztve kérdezte:

Hát magát meg hogyhogy itt hagyták?

Engem?, nem, rázta meg Janka a fejét.

Hanem?

Szerintem magát hagyták ott. Nem várták meg, míg kijön a postáról.

És ezt most maga teszi nekem jóvá…?

Azzal, hogy leültem?, kérdi biggyesztve Janka, erre nem gondoltam. De ha így tetszik magának, felőlem viheti.

Írjam is föl?, de ahhoz le kéne ülnöm.

Folyton anyagot gyűjt?

Dehogyis, az a Móricz. Képzelje, Zsiga bácsi bárkivel áll le beszélgetni az utcasarkon, máris veszi elő a noteszt meg a plajbászt, és az illető orra előtt jegyezgeti, hogy miket mond.

Rémes lehet. Magával is csinálta már ezt?

Pap zavartan rázza meg a fejét, hogy ezt ő csak másoktól hallotta. Sőt, bevallhatja, hogy Móriczot még soha nem is látta.

Pedig úgy hallom, villantja meg Janka gonoszkodva a szemét, maga már föl van fedezve, és be van vezetve…

És maga… zongoristának készül, Janka?

Hogy én minek… Szefi ezt így mondta maguknak?

Csak meghallottam, amikor érdeklődött a szomszédban, hogy a barátnője kinél gyakorolhatna itt…

Nem is akarok gyakorolni. Na és maga is novellapályázatot nyert, ahogy Németh…?

Pap szabadkozni kezd, hiszen ez lehet, hogy csak egy szerencsejáték. Kihúzták a számait…

Nehogy azt mondja már, hogy olyan, mint a lutri…!

Janka hirtelen elhallgat, mert eszébe jut, nem illene visszaélnie azzal, hogy ő többet tud Károlyról, mint megfordítva. Szefiék mesélték, hogy mint ’19-es kommünár börtönben is ült, és hogy ezért, meg amiért a családi nevét is elhagyta, a tudós rabbi apa kitagadta őt. És Szefi szerint Pap Károly mindezek dacára mégiscsak zsidó maradt, de nagyon különösen… … …

Tartalom

1 [1929]

2 [1929–1933]

3 [1933–1936]

4 [1941]

5 [1942–1944]

6 [1944–1945]

7 [1946–1949]

8 [1955–1956]

9 [1957–1959]

10 [1959–1965]

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4784 2

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL