AJÁNLÁS

Azokhoz a történetekhez, melyek olyan mélyre hatolnak, hogy a végén muszáj rágyújtanod.

Ez is egy ilyen történet.

1. FEJEZET

ÚGY ÉRZEM, ÖSSZEZÁRULNAK KÖRÜLÖTTEM A FALAK, ahogy végigsétálok a Riverside Előkészítő Akadémia folyosóján az első napomon. Csukódó szekrényajtók és vihogás zaja vesz körbe, én pedig csak arra vágyom, hogy meglátogassam az édesanyám sírját. Apával az állam másik végébe költöztünk, mert rátalált az „igazira”. Kezdem azt hinni, hogy nem tud számolni. Ez már a harmadik „igazi”, mióta anya meghalt.

Kinyitom a szekrényem ajtaját, és beteszem az új tankönyveimet, mielőtt megkeresem az órarendemet. Matematika. Nagyszerű. Bőr karkötőim csörögnek, ahogy becsukom a szekrényem ajtaját, és elindulok órára. Szeptember van, szóval legalább a tanév elején csatlakozom a többiekhez.

A tanterem ajtajában megtorpanok, és lepillantok az órarendemre, hogy ellenőrizzem a számokat, mielőtt ránézek az ajtó fölé akasztott jelre. Nem foglalkozom az engem bámuló húsz szempárral, csupán annyit kérdezek:

– Ez az 1DY, ahol a matekóra lesz?

A tanár – feltételezem, hogy ő az – odasétál hozzám; fekete, szarukeretes szemüveg árnyékolja fáradt szemét, és ősz hajszálai árulkodnak a koráról.

– Igen, ön Madison Montgomery?

Nagyot nyelve bólintok.

– Igen, én vagyok.

– Üdvözlöm a Riverside Előkészítőn! Mr. Warner vagyok. Foglaljon helyet!

Rámosolygok, és a mellkasomhoz szorítom a könyveimet, majd elindulok a diákok felé, akik már a helyükön ülnek, aztán elkezdődik a sutyorgás:

– Madison Montgomery? Nem ő az a csaj, akinek az anyja meggyilkolta az apja barátnőjét, mielőtt magával is végzett?

– Biztos? – kérdezi a barátnője, és közben kételkedve néz rám. – Az újságokban sokkal szebbnek tűnt.

– Persze, biztos, hogy ő az. Az apja állati gazdag. Régi, arisztokrata családból származik, és az anyja unatkozó, otthon ülő feleség volt, aki rajtakapta a férjét, hogy megcsalja. Ezért halálra szurkálta a nőt, mielőtt főbe lőtte magát… Madison fegyverével.

A levegő megtelik feszültséggel, ahogy leülök a helyemre.

– Az ő fegyverével? Van fegyvere? Pfuj! Jobb, ha távol tartjuk tőle magunkat. Lehet, hogy pont olyan bolond, mint az anyja.

Nevetnek, és Mr. Warner csettint, hogy magára vonja a figyelmüket. Egy pillanatra behunyom a szemem, és elszáll minden reményem, hogy ebben az új iskolában tiszta lappal indulhatok. Senki és semmi nem adhat tiszta lapot. Miért is áltattam magam?

Az első szünetben kisétálok a bejárathoz, és leülök a lépcsőre. Az iskolát úgy alakították ki, hogy a diákok leülhessenek a lépcsőre enni. Az előcsarnok tele van diákokkal, ezért inkább idekint eszek, ahol süt a nap és… nincs annyi ember.

– Szia! – kiáltja egy vidám hang, én pedig hátranézek, és egy alacsony lánnyal találom szemben magam. Márkás ruhákat visel, platinaszőke haján megcsillan a napfény. Míg az én csuklómon fekete fém és bőr karkötők csörögnek, addig az övén ezüst és arany. Azonnal tudom, hogy nem lehetünk barátnők.

– Szia! – A fülem mögé tűröm barna hajamat.

Leül mellém, és beleharap a szendvicsébe.

– Tatumnak hívnak. Új vagy, ugye?

Bólintok, és lenyalom az almalevet a hüvelykujjamról.

– Igen. Bocs, valószínűleg nem akarsz velem mutatkozni.

Legyint a megjegyzésemre.

– Mindent tudok rólad. Madison Montgomery vagy, tizenhét éves. A lánya egy gyilkosnak, aki utána magával is végzett. Apádnak még a bőre alatt is pénz van. Beverly Hillsből jöttetek a Hamptonsba. Kihagytam valamit?

Lassan pislogok, majd összehúzom a szemem.

– Elfeledkeztél arról, hogy az én fegyverem volt.

Idegesen felnevet.

– Tudom. Reméltem, hogy az nem igaz.

– Nos, visszatértünk a korábbi megjegyzésemhez. Valószínűleg nem akarsz velem mutatkozni. – Visszafordítom figyelmemet az almára.

Megrázza a fejét.

– Dehogy, nagyszerű barátnők leszünk.

A szünet után bemegyek a következő órámra, aztán mire észbe kapok, megszólal az ebédidőt jelző csengő. Tatum ragaszkodik hozzá, hogy körbevezessen az iskolában, megmutatja a különböző tantermeket, illetve, hogy hol és mire tudok feliratkozni. Ebédidőben a fiúk átjönnek az ő szárnyukból, és találkozunk az étkezőben, ami elválasztja egymástól az iskola lány és fiú szárnyát. Az egész intézmény Bill Gates státuszával egyenrangú, és komolyan elgondolkodtat, hogy a francba sikerült apámnak bejuttatnia ide. Gazdagok vagyunk, igen, de ez az iskola ennél többről szól. Nem elég a pénz a bekerüléshez, magas pedigré is kell hozzá.

Besétálunk az étkezőbe, és Tatum a szoknyámra mutat.

– Átalakíthatod az egyenruhádat. Feljebb varrhatjuk a szoknyát, ha szeretnéd.

Kockás szoknyám pont a térdem fölé ér, és meg vagyok elégedve ezzel a hosszúsággal. Nem akarok még több figyelmet magamra vonni, ezért elhessegetem a javaslatát.

– Kösz – válaszolom szárazon, miközben a fiú szárnyba nyíló ajtóra emelem a tekintetem.

Néhány fiú beszélgetve és nevetve érkezik az ebédlőbe. Azonnal uralni kezdik a teret. Beképzelt és magabiztos a vigyoruk.

– Kik ők? – kérdezem, és a csapat felé biccentek, akik a jobb oldali szárny túloldalára sétálnak.

– Ők a problémásak – motyogja Tatum, ahogy helyet foglal az egyik piknikasztalnál. Alaposan szemügyre veszem a fiúkat. Dögösek, nagyon dögösek. Tatum megfordul és követi a tekintetemet. – Ők pedig a ribancok – teszi hozzá halkan, és azokra a lányokra mutat, akik matekórán rólam pletykáltak.

– Hogy érted, hogy problémásak? – faggatom, figyelmen kívül hagyva a lányokra tett megjegyzését, és elfordítom a tekintetem a közjátékról.

– Úgy értem, hogy nem csupán kiemelt helyzetben lévő seggfejek, akik a markukban tartják ezt az iskolát, és amikor így fogalmazok, úgy értem, hogy birtokolják, szó szerint… legalábbis Nate mindenképpen. De itt? Ők a főnökök. A Riverside Előkészítő Akadémia diákjai csupán bábuk a beteges játékaikban. Az övék ez az iskola, Madison.

– Ezt úgy mondod, mintha valami gengszterbanda lennének.

Felbontom a joghurtomat.

– Akár az is lehetnének – válaszolja, ahogy kinyitja a gyümölcslevét. – Egy szuper titkos klub tagjai. – Mosolyogva közelebb hajol hozzám: – A The Elite King’s Clubé.

2. FEJEZET

– THE ELITE KING’S CLUB? – KÉRDEZEM, MIKÖZBEN beleharapok a szendvicsembe.

Jimmy, a szakácsunk a kedvencemet készítette. Csirkehússaláta, szeletelt paradicsommal és kerti salátával, majonézzel leöntve. Jimmy annyira jól végzi a munkáját, hogy apa mindenhova magunkkal hozza, bárhová költözünk is.

Tatum legyint és a szemét forgatja.

– Ez egy olyan titkos, exkluzív klub. Igazából senki nem tudja, mi történik ott, vagy kik a tagjai, de azt beszélik, hogy a vérhez és a családfához van köze.

Újra beleharapok a szendvicsembe. Csengőszó jelzi, hogy ismét vége a szünetnek, ezért felemelem a könyveimet az asztalról.

– Most milyen órád lesz? – kérdezi Tatum, miközben bekapja az almát, hogy szabad kezével összeszedje a könyveit.

Halkan nevetek, ahogy kiveszi az almát a szájából.

– Mi van?

Megrázom a fejem.

– Semmi, és tesim lesz.

Elfintorodik.

– Ugye tudod, hogy az nem kötelező tárgy?

Bólintok, és segítek összeszedni a könyveit, amikor látom, hogy túl lassan megy neki.

– Kedvelem a sportokat.

Megfordulunk, hogy visszasétáljunk a lányok szárnyába, de pont, amikor az ajtóhoz érek, valami arra ösztönöz, hogy hátraforduljak.

Ismered az érzést, amikor mintha valaki figyelne? Nos, én hétszeresen ezt tapasztalom. Amikor megtorpanok, Tatum abbahagyja a fecsegést valami meccsről, ami péntek este lesz, és hátranéz a válla fölött, majd elsápad és összeráncolja a homlokát. Lassan megfordulok és az ebédlő felé pillantok, ahonnan – hét, pontosan hét – srác bámul rám. Mindegyiküket szemügyre veszem, és a tekintetem a kelleténél tovább időzik a kócos, sötétbarna hajú fiún, aki egy széken punnyad. Széles válla és erős, szögletes állkapcsa van. Tekintetével magához láncolja az enyémet, én pedig hirtelen úgy érzem, mintha transzba esnék. Tudom, hogy el kellene fordulnom, ezért nagyot nyelek, és folytatom az utamat a következő órámra.

– Hé! Várj! – Tatum utánam szalad. – Ez meg mi a fene volt?

Vállat vonok, és előhúzom a zsebemből az órarendemet.

– Biztos hallották, mi történt az anyámmal.

Tatum felhorkan.

– Tuti, hogy nem érdekli őket. Ez valami más volt. De hé – ragadja meg szorosan a karomat, így kénytelen vagyok megállni –, nem akarhatod, hogy ők észrevegyenek, Madison. Nem jó emberek.

– Hát, úgy tűnik, már késő. – Elsétálok mellette, és folytatom utamat a hátsó ajtó felé, ami a tornaterembe vezet.

Épp egy hosszú folyosón lépkedek, és be akarok fordulni a sarkon a lányok öltözőjébe, amikor összeütközöm egy kőkemény mellkassal.

– Atyaég! – suttogom, és elveszem a kezemet izmos mellkasáról. – Nagyon sajnálom! – Felpillantva mézbarna szempárral és sűrű szempillákkal találom szemben magam. Szépfiú.

– Semmi baj! – Felveszi a földről a táskáját, mielőtt kezet nyújt nekem. – Carter vagyok. Te pedig biztosan Madison Montgomery.

– Nagyszerű – motyogom. – Mindent hallottál rólam. – Lesütöm a szemem, a mellkasát nézem, és eszembe jut, milyen keménynek éreztem a tenyerem alatt.

Nevet.

– Melyik sztorira gondolsz? – ugrat, és rám kacsint.

Próbálja oldani a hangulatot, ezért elmosolyodom és megrázom a fejem.

– Azt hittem, ez a lányok oldala.

– A tornaterem koedukált. Hogy tetszik az első napod? – faggat, miközben a falnak támaszkodik.

– Hát – kezdem, és körbenézek a hosszú folyosón – egy kicsit intenzív.

– Carter! Vonszold ide a hátsód! – kiáltja a folyosó túloldaláról egy idősebb férfi, aki baseballsapkát visel, és egy síp lóg a nyakában.

Carter nem fordítja el rólam a tekintetét, csak halványan elmosolyodik.

– Később találkozunk, Madison. – Vigyorogva ellöki magát a faltól, és elsétál mellettem.

– Igen – válaszolom, miután elment. – Később találkozunk. – Hátranézek a vállam fölött, és észreveszem, hogy engem bámul, ezért integetek neki, mielőtt folytatom az utamat tesire.

Két kedves emberrel is találkoztam az első napomon, ráadásul ezt a srácot nem láttam az Elite-akármilyen fiúkkal, szóval remélem, hogy nem barátkozik velük.

*

Épp a sofőrömre várok a suli kapuja előtt, amikor Tatum odaszalad hozzám.

– Szóval Carter Mathers… – Játékosan vonogatja a szemöldökét.

Oldalra döntöm a fejem.

– Erről meg honnan tudsz? Szó szerint alig egy órája történt.

– Errefelé gyorsan terjednek a hírek. – Zavartalanul piszkálja a körmét.

– Kezdem elhinni – motyogom.

– Tehát – folytatja, miközben belém karol. – Szükségem van a telefonszámodra, hogy megtervezzük a hétvégét. – Látom, hogy a fekete limuzin megáll a járda mellett, és Harry, apám sofőrje kiszáll a volán mögül. Tatum előveszi a telefonját, én pedig sietve elhadarom neki a számomat, miközben elindulok az autó felé. – Jó! Majd írok! – kiáltja, ahogy Harry kinyitja előttem az ajtót, én pedig megmarkolom.

– Van sofőröd? – kérdezem Tatumtól, miközben félig már beszálltam a limuzinba.

Megrázza a fejét.

– A saját kocsimmal jöttem.

Intek neki, és beszállok az autóba. Tényleg érdekes volt ez a nap. Fogalmam sincs, mit kezdjek a történtekkel, de ha mindennap olyan lesz, mint ez a mai, hosszú út vár rám.

3. FEJEZET

MIUTÁN KINYITOM A KOLONIÁL STÍLUSÚ OTTHOnunk dupla szárnyú bejárati ajtaját, ledobom a táskámat a folyosón, és elindulok a konyhába. A ház pont olyan, amilyet egy apámhoz hasonló kaliberű embertől elvárnak. Csupa semleges fehér fal, sőt még az emeletre vezető lépcső is fehér. Kiveszek egy doboz kólát a hűtőből, mielőtt felsétálok az emeletre. Apa és az új felesége hétfőn érkeznek haza, és bár eddig csak egyszer vagy kétszer találkoztam vele, abból, amit láttam, kedvesnek tűnik. Kedvesebbnek, mint az előző pénzéhes nője, akit még így is hazahozott. Éppen felfelé lépkedek a lépcsőn, amikor rezegni kezd a telefonom a hátsó zsebemben. Gyorsan előhalászom, és a képernyőre pillantva látom, hogy apám keres.

– Szia!

– Madi, sajnálom, édesem. Elfelejtettünk szólni, hogy Elena fia is be fog költözni a házba.

Megtorpanok, és körbenézek a hosszú folyosón, ahogy a lépcső tetejére érek.

– Okééé. Nem tudtam, hogy van egy fia.

– Van. Egy iskolába jártok. Azt akarom, hogy tartsd magad távol tőle.

– Ez meg mit jelent?

Felsóhajt.

– Csak várj, amíg hazaérünk, Madi.

– Apa, fura vagy. Találkozunk, amikor hazaértek, és biztos vagyok benne, hogy addig minden rendben lesz.

Kinyomom a hívást, mielőtt tovább traktálna, vagy még rosszabb, „elbeszélgetne” velem. Miután visszadugom a telefonomat a farmernadrágom hátsó zsebébe, a hálószobám ajtajához sétálok, és megdermedek, amikor hangokat hallok kiszűrődni az enyém melletti szobából. Már itt is van? Leküzdve kotnyeles természetemet kinyitom a szobám ajtaját, és megkönnyebbülten felsóhajtok, hogy újra a biztonságos buborékomban lehetek. A lábammal berúgom az ajtót, és a medencére néző erkélyem üvegajtajához lépek. Félrehúzom a fehér függönyt, és kinyitom az ajtót, hogy friss levegőt engedjek a helyiségbe. A könnyű, délutáni szellő az arcomat simogatja, a vállam mögé fújja hosszú, barna hajamat.

A nyugalmam rövid életűnek bizonyul ebben a biztonságos buborékban, mert Ludacris „What’s Your Fantasy” című dalának mély basszusa megrezegteti a vintage festményeimet, amelyek a falakon lógnak. Megrázom a fejem, és visszasétálok a szobába, még tele van dobozokkal, amiket egyelőre nem pakoltam ki. Kinyitom a szobámból nyíló fürdőszoba ajtaját, majd be is csukom, mielőtt kibújok iskolai egyenruhámból. Beállok a forró, mégis nyugtató zuhany alá, majd gyorsan lefürdök, mielőtt elzárom a csapot, és egy törölközőt tekerek magam köré.

Épp, amikor ki akarok lépni a zuhanyzóból, észreveszem, hogy valaki a másik hálószobába nyíló ajtó keretének támaszkodik. Hangos sikítás szakad ki belőlem, és szorosabbra húzom magamon a törölközőt. Elfelejtettem azt az átkozott ajtót. Most a „Pony” szól a Genuine-től, én pedig összehúzott szemmel meredek a magas, vékony srácra, aki keresztbe tett karral áll előttem.

– Tűnj innen! – A szobájára mutatok.

Felnevet, és oldalra döntött fejjel tetőtől talpig végignéz rajtam.

– Ó, ne szégyenlősködj, hugi. Nem harapok… – Vigyorog. – Erősen.

Erősebben markolom a törölközőmet, és szemügyre veszem meztelen mellkasát, ahogy büszkén feszíti kockás hasát és két izmos karját. Egy nagy kelta kereszt tetoválást látok a bal mellizma felett, mellkasának jobb oldalán pedig valami szöveget varratott magára.

Aztán az arcára pillantok, gúnyosan elvigyorodik. Az ajkába pirszinget szúratott, és komiszul csillogó szemmel méreget.

– Végeztél már a bámulással, hugi?

– Nem vagyok a húgod – sziszegem összeszűkült szemmel. – Menj ki innen! Át kell öltöznöm.

– Meg se kérdezed a nevemet? – faggat.

Sima, napbarnított bőre szinte ragyog a fürdőszoba világításának fényében, és kék szeme tele van pimaszsággal. Ellöki magát az ajtókerettől, aminek addig támaszkodott, és olyan peckesen lépked felém, amit még 50 Cent is megirigyelne. Sötétszőke haja kócosan meredezik mindenfelé, és szakadt farmernadrágja szexin lóg a csípőjén, megmutatva a Philip Plein márkájú alsónadrágja szegélyét. Megáll, amikor a mellkasa majdnem az enyémhez simul.

Kinyújtja a kezét a fogkeféje felé, és tovább vigyorog.

– Nate vagyok, hugi. – Rám kacsint, és fogkrémet nyom a fogkeféjére, mielőtt mosolyogva a tükörre pillant. Bedugja a fogkefét a szájába, és elvigyorodik.

Megfordulok, és gyorsan a szobámba sietek. Ez meg mi a fene volt? Kizárt, hogy közös fürdőszobánk legyen. Felemelem a telefonomat az ágyról, és megcsörgetem apát. Amikor rögtön a hangposta jelentkezik, halkan felmordulok.

– Apa, beszélnünk kell a lakhatási körülményeinkről… AZONNAL!

Testre simuló farmernadrágot és kockás felsőt veszek fel, aztán kifésülöm és lófarokba kötöm a hajamat. Belebújok a Converse cipőmbe, majd az ajtó felé indulok. Ahogy kinyitom az ajtómat, Nate kisétál a saját szobájából, még mindig félmeztelen, és továbbra is azt az állati szexi farmernadrágot viseli. Azonnal az agyamra megy. Beképzelten vigyorog, és fordítva tette a fejére a baseballsapkát.

– Hova indulsz?

– Semmi közöd hozzá – válaszolom becsapva a szobám ajtaját, és azon gondolkodom, vajon zárat is kellene-e szereltetnem rá. A lépcső felé sétálok, amikor felzárkózik mögém.

– Persze hogy közöm van hozzá. A nagytestvéreknek vigyázniuk kell a fiatalabbakra.

Megtorpanok, a negyedik lépcsőfokról visszafordulok felé, és mérgesen meredek rá.

– Mi – kettőnk között mutogatok – nem vagyunk rokonok, Nate.

Ettől még szélesebben vigyorog.

A lépcső korlátjának támaszkodik, nekem pedig a bicepsze alá villan a tekintetem, ahol egy sebhely tarkítja a bőrét. Észreveszi, hogy mit nézek, és gyorsan keresztbe teszi a karját.

– De ha már kíváncsi vagy rá – szólalok meg, ahogy folytatom az utam lefelé a lépcsőn. Miután a földszintre érek, szembefordulok vele, és oldalra döntöm a fejem. – Lőni megyek.

4. FEJEZET

AMIKOR KÉSŐBB HAZAÉREK, MEGKÖSZÖNÖM HARRYnek a fuvart, és végigsétálok a hosszú macskaköves felhajtón a bejáratig. Mielőtt odaérek, meghallom a zenét, ezért amikor kinyitom az ajtót, és meglátom, hogy a házban tombol a buli, kicsit sem vagyok meglepve. Becsapom az ajtót – meglehetősen drámaian –, és szemügyre veszem a részeg tömeget. A márványpultos konyhánkban a tinédzserek sörpongot játszanak, és a háttérben egymáshoz simulva táncolnak.

A nappalira pillantva, ami a kinti medencéhez és a melléképülethez vezet, látom, hogy újabb tömeg táncol a villódzó fényekben, a DJ-pultból pedig, amit a kanapénk helyére állítottak fel, Akon „Ain’t Saying Nothing” című dala dübörög. Az udvarra nézve látom, hogy a medencénkben felkapcsolták a partivilágítást, és félmeztelen emberek ugrálnak bele, míg mások a jakuzzinkban smárolnak.

A rohadék!

Összehúzom a szemem, és szinte teljesen ki tudom venni az újabb tomboló csapatot a medence mögötti füves területen, ahonnan a tengerpart nyílik az udvarunkról. Ó, istenem, szét fogom rúgni a rohadt hátsóját! Amikor észreveszem a fekete baseballsapka alól kikandikáló szőke hajat és azt a napbarnított, nyurga alakot – aki továbbra sem visel pólót –, tudom, hogy megtaláltam Nate-et. Elindulok a kanapé felé, ahol néhány srác társaságában ül, és DJ Jazzy Jeff „Nightmare on My Street” című számának ütemére bólogat, miközben füvet tesz a bongba.

Az összes srácot felismerem az iskolából – Tatum a „The Elite King’s Clubként”  hivatkozott rájuk. Mint kiderült, Nate az, akinek az ük-ük-ükszülei megalapították a Riverside Előkészítő Akadémiát. Azt nem tudom, hogy az anyja vagy az apja részéről van-e a rokonság. Elena kedves, és éppolyan gazdag, mint az apám. Valószínűleg ezért kedvelem őt jobban a többi nőnél, akiknek apa bemutatott. Tudom, hogy nem a pénzünkre hajt. Szóval gondolom, az ő ősei voltak az iskola alapítói. Apám a korához képest jóképű. Nem igazán öreg, negyvenhét éves. Felteszem, vannak olyan édesapák, akiknek velem egykorú gyerekei vannak, mégis idősebbek. Apa mindennap edz, és odafigyel az étkezésére, Elena pedig ugyanígy tesz. Elég fitt a korához képest, jól tartja magát. Bár eddig csak kétszer találkoztam vele – először akkor, amikor néhány nappal ezelőtt ideköltöztünk, másodjára pedig azelőtt, hogy elrepültek Dubaiba egy üzleti útra –, Elena mindkét alkalommal kedves volt velem. Fogalmam sincs, hogy sikerült akkora seggfej gyereket szülnie, mint Nate.

– Nate! – csattanok fel, és megkerülöm a kanapét, hogy elé álljak. A karját széttárta a kanapén, a lábát kinyújtotta maga előtt, és csücsörít a szájával, mielőtt lassan kifújja a sűrű füstöt, közben keresztülnéz rajtam. – Vess véget ennek a bulinak… most! – Szemem sarkából mozgást érzékelek, de nem foglalkozok vele.

Nate elvigyorodik.

– Hugica, jobban tennéd, ha elzárnád azt a fegyvert a szekrénybe, mielőtt mindenkit megijesztesz.

Megmarkolom a vállamra akasztott 12.-es kaliberű sörétes puskám tartójának pántját.

– Vess véget neki, Nate! Komolyan mondom.

Egy piros műanyag pohárral a kezében felpattan a kanapéról.

– Várj! Gyere ide! – A hóna alá húz, és odahajol a fülemhez. Rámutat az első srácra, aki mellette ül a kanapén. – Ők itt Saint, Ace, Hunter, Cash, Jase, Eli, Abel, Chase és Bishop.

Elutasítón végignézek rajtuk. Néhányukat felismerem az iskolából, de van pár idősebbnek látszó tag, akiket még nem láttam.

– Sziasztok – sikerül kinyögnöm elég bénán. Visszafordulok Nate-hez: – Komolyan beszélek. Mindketten bajba fogunk kerülni miattad. Vess véget a bulinak!

Megfordulok, de amikor az ajtóhoz érek, hogy elhagyjam a nappalit, hátranézek, mind engem bámulnak. Nate mosolyog a pohara mögött, míg a többiek arcán különböző érzések futnak végig. Amikor megállapodik a tekintetem… azt hiszem, Nate Bishopnak nevezte a srácot, akivel szempárbajt vívtam ma a suliban, és aki most egy konyhaszéken ül széttárt lábbal, érzem, hogy forróság önti el az arcomat. A tekintetével lyukat váj a koponyámba, és ha a srácoknak lehet alapból bunkó fejük, akkor az övé egyértelműen az.

Borzongás fut végig a gerincemen, de nem is tudom, hogy miért. Talán mert olyan… megközelíthetetlennek tűnik. Felhorkanok magamban. Tipikus magániskolás tanulók. Felsétálok az emeletre, magára hagyva Nate-et, hogy egyedül rekessze be a bulit, bemegyek a szobámba, leteszem a fegyveremet a komód tetejére, és előveszek néhány ruhát, ha már úgyis ott vagyok. A fürdőszobába lépve ellenőrzöm, hogy mindkét ajtaja zárva van-e, majd megnyitom a forró vizet a csapból, mielőtt beállok a zuhany alá. Hagyom, hogy a vízcsobogás zaja elnyomja a zene lüktetését. Addig állok a zuhany alatt, amíg a melegtől ki nem vörösödik a bőröm.

Gyorsan megtörölközöm, aztán belebújok selyem pizsamaalsómba és topomba, majd a törölközővel megdörzsölöm a hajamat, és felakasztom. Kinyitom a Nate szobájába nyíló ajtót, és megfordulok, hogy visszasétáljak a sajátomba. A zene elhallgatott, és fojtott kiáltozást hallok, ahogy a kocsik lassan elindulnak az úton, a lányok pedig sikítoznak. Szélesre tárom a kis erkélyem ajtaját. Miután a ház elég csendesnek hangzik ahhoz, hogy biztonságban kitegyem a lábam a szobámból, átszelem a helyiséget és kinyitom az ajtót, hogy lassan lesétáljak a lépcsőn. Félúton vagyok a konyhába, amikor észreveszem, hogy Nate és a barátai ugyanott vannak, ahol korábban hagytam őket. Ahogy megtorpanok, ők is abbahagyják a beszélgetést.

Rájuk nézek.

– Miattam ne hallgassatok el – motyogom, mielőtt folytatom az utam a konyhába. Lövöldözés után mindig éhes vagyok, és eszemben sincs megszakítani a rutinomat csak azért, mert az „elit fiúk” az otthonomban vannak. Reggel egyedüli gyerekként ébredtem. Hogy sikerült mostanra nem csupán egy mostohatestvért szereznem, hanem ráadásul egy olyan alakot, mint Nate?

Kinyitom a hűtőt, hogy elővegyem a tojást, a tejet és a vajat, mielőtt kihozom a kamrából a lisztet és a cukrot. Az összes hozzávalót a konyhapultra teszem, aztán Nate keresztbe tett karral besétál a helyiségbe, és az ajtófélfának támaszkodik. Lehajolok, hogy kivegyek egy tálat és egy fakanalat a szekrényből.

Rámutatok.

– Szoktál pólót felvenni?

Felhorkan.

– A lányok jobban örülnek, ha félmeztelen vagyok. – Rám kacsint, mielőtt elindul felém, ahogy Cash, Jase, Eli, Saint és Hunter besétálnak a konyhába.

Az összes srác szkeptikusan méreget.

– Mit csinálsz? – kérdezi Nate, ahogy alaposan szemügyre vesz.

– Amerikai palacsintát. – A többi srácra nézek, akik szétszélednek a konyhában. Egy kicsit kínos a hangulat.

Megköszörülöm a torkomat, és Nate-re pillantok.

– Hogy fordulhat elő, hogy eddig nem hallottam rólad? Apa nem szólt, hogy Elenának van egy fia. – Összekeverem a hozzávalókat, miközben Nate odalép az egyik szekrényhez, előveszi a palacsintasütőt, és bedugja a konnektorba.

Vállat von, és a pultnak támaszkodik.

– Fogalmam sincs. Talán azért, mert hatalmas lázadó vagyok. – Vigyorog.

– Igazak a rólad keringő pletykák? – teszi fel a kérdést Hunter, és elsötétült tekintettel méreget.

– Milyen pletykákra gondolsz? Van egypár – vágom rá, ahogy a palacsintasütőhöz sétálok.

Nate elveszi tőlem a tálat, és elkezdi beleönteni a masszát a sütőbe.

– Az anyádról. – Egy kicsit nyers, de már hozzászoktam.

– Arról, hogy megölte magát, vagy arról, hogy előtte meggyilkolta apám szeretőjét? – kérdezek vissza oldalra döntött fejjel.

Hunternek elég durva arcvonásai vannak. Megtippelni sem tudom a származását. Sötét szeme, olívabarna bőre és borostás álla van.

Hátradől a széken, és alaposan szemügyre vesz.

– Mindkettő.

– Igen és igen – válaszolom szárazon. – És igen, az én fegyveremmel lőtt.

Amikor megfordulok, látom, hogy Nate mérgesen mered Hunterre.

– Menj arrébb! – utasítom, ahogy a palacsintasütőre mutatok.

Nate félreáll, hogy odaengedjen, és közben összeér a karunk. Megtorpanok, és amikor az arcára nézek, beképzelt vigyorát látom. Mielőtt rászólhatnék, hogy törölje le ezt az ostoba mosolyt a képéről, Eli mellém sétál.

– Eli vagyok, a csapat szeme és füle. Emellett pedig Ace kisöccse. – A válla fölött egy idősebb, izmosabb srácra mutat, aki nagyon hasonlít rá.

Udvariasan Ace-re mosolygok, de nem viszonozza. Kit érdekel?

– Mármint a klubra gondolsz? – válaszolom anélkül, hogy ránéznék. Még több masszát öntök a sütőbe, mielőtt feltűnik, hogy mindenki elcsendesedett.

– Nocsak. Látom, már az első napodon eljutott a pletyka a füledbe. Ki árulta el? – faggat Nate.

Távolabb lépek tőle, és a tányéromra teszem a palacsintát. Ki akarok jutni a konyhából, mert túlteng benne a tesztoszteron.

– Tatum. – Juharszirupot locsolok a palacsintámra. – Felmegyek a szobámba.

Fogom a tányéromat, és elindulok a lépcső felé. Távozóban látom, hogy Bishop és Brantley a nappaliban beszélgetnek, ugyanott, ahol korábban ültek.

A lépcsőkorlátba kapaszkodva megtorpanok, és feléjük fordítom a fejemet. Bishop engem bámul. Fogalmam sincs, hogy mi a helyzet ezekkel a srácokkal, de egy kicsit intenzív a viselkedésük. Bishopnak szögletes arcvonásai vannak, és olyan az állkapcsa, mint egy görög istennek. Késztetést érzek, hogy beletúrjak sötét hajába. Szúrós, sötétzöld szemmel méreget. Sűrű, fekete szempillái tökéletes bőrét simogatják. Nem olyan széles a válla, mégis magabiztosnak tűnik. Domináns aura veszi körbe, és amikor rádöbbenek, hogy bámulom, elkerekedik a szemem a rettenettől, megfordulok, és felszaladok a lépcsőn.

Becsukom a szobám ajtaját, leteszem a tányéromat az íróasztalomra, ami az erkélyajtó mellett kapott helyet, és felsóhajtok. Kizárt, hogy ezek után bármi megmaradjon bennem. Bemászok a takaróm alá, bekapcsolom a tévét, ami a falon lóg az ágyammal szemben, és elindítom a Banshee következő epizódját, mielőtt a párnára hanyatlok, és a testem végre ellazul az állati hosszú nap után.

5. FEJEZET

MÁSNAP REGGEL ÉPP LEFELÉ SÉTÁLOK A LÉPCSŐN a számban egy almával és a könyveimmel a karomban, amikor egyenesen Nate hátának ütközöm. Kiveszem a számból az almát.

– Basszus, sajnálom, késésben vagyok.

– Tudom. Hány részt néztél meg a Bansheeből tegnap este? – kérdezi, ahogy felveszi a kulcsait a konyhaasztalról.

– Nem tudom. Elfelejtettem számo… Álljon meg a menet! – Felemelem a kezem. – Honnan tudod, hogy a Bansheet néztem? – Fel-le ugrálok, igyekszem belenyomni a lábam a Converse cipőmbe.

– Bementem a szobádba, hogy megnézzem, jól vagy-e, amikor láttam, hogy fény szűrődik ki az ajtód alól. Addigra ki voltál ütve. Amúgy jó választás az a sorozat. Harry visz suliba? – Megfogja a karomat, hogy rátámaszkodhassak, így végre sikerül bedugnom a lábam az átkozott cipőbe.

A kezébe nyomom a könyveimet, hogy fogja meg, aztán lehajolok, hogy bekössem a cipőfűzőmet.

– Igen, minden reggel ő szokott bevinni.

Amikor felegyenesedem, visszaadja a könyveimet, és együtt elindulunk a bejárati ajtó felé.

– Majd én elviszlek. Semmi értelme külön kocsival menned. Egy iskolába járunk.

A felhajtóra pillantva látom, hogy Harry nincs itt. A francba. Idegesen harapdálom az ajkamat, és bólintok.

– Rendben.

Nate elégedetten elvigyorodik, és előbújnak a gödröcskéi, miközben megfogja a kezemet, és elindulunk a 918-as Spyder Porschéja felé. Kinyitja az ajtót, én pedig beülök az anyósülésre, és bekapcsolom a biztonsági övet.

Mosolyogva indítja be az autót.

– Tudod… nagy hatással voltál a fiúkra tegnap este.

– Tessék? – kérdezem döbbenten. – Az volt életem egyik legkínosabb estéje, ami elég sokat elárul, ugyanis az életem tele van zavarba ejtő pillanatokkal.

Felnevet, ahogy a rádióhoz nyúlok. Amikor bekapcsolom, Dr. Dre „Forgot about Dre” című száma rázza meg az utasteret, én pedig gyorsan lehalkítom a zenét.

– Jézusom!

Nate hangosan nevet, és alaposan szemügyre vesz.

– Mi van? Nem szereted a régi hiphopot, hugica?

– Semmi bajom a hiphoppal, de be fog szakadni a dobhártyád, ha ennyire hangosan hallgatod. Szerintem vizsgáltasd meg a hallásodat, mert lehet, hogy már károsodott.

– Ha halláskárosodásom lenne… – vigyorog, ahogy alacsonyabb fokozatba vált, és rátapos a gázra. Olyan gyorsan lendülünk előre, hogy belepréselődöm az ülésbe. – …azt nem a hangos zene okozná, hanem a nők hangos sikoltozása, ahogy a kis Nate mélyen beléjük hatol.

Hitetlenkedve rezzenek össze.

– Kis Nate?

Elkomorodik.

– Mi bajod azzal, hogy kis Nate-nek nevezem? – Szinte sértettnek tűnik, amitől elnevetem magam.

Kicsit rosszul érzem magam. Nate-nek furcsa rosszfiús kisugárzása van egy kis beképzeltséggel ötvözve. De most nem játszik tisztességesen, mert amikor az ajkát biggyeszti, irtó aranyos.

– Hmm… az a bajom, hogy tényleg elnevezted. Különben is, miért akarnád elnevezni… – Az ágyékára mutatok, és amikor az arcára emelem a tekintetem, beképzelt vigyorával találom magam szemben. Végighúzza a kezét szakadt farmernadrágján, és megmarkolja az ágyékát. Ó, istenem. – Miért neveznéd el a… – Torkomra forr a szó. – Az isten szerelmére – motyogom, és megrázom a fejem.

– A farkamat? – piszkál. – A pöcsömet? A varázsrudamat? A sebváltómat? A méhrablómat? A joghurt…

– Elena kedves nő – szakítom félbe a fejemet rázva. – Hogy a francba lehetsz a gyereke?

Megállunk a privát mélygarázsban az iskola alatt, én pedig kiszállok az autóból, és becsukom az ajtaját.

– Mi az utolsó órád? – kérdezi, ahogy megkerüli a kocsit, és átkarolja a derekamat.

Kibújok az öleléséből. Az elmúlt huszonnégy órában észrevettem, milyen simán alakulnak a dolgok Nate közelében, de akkor sem engedem, hogy átkaroljon. Soha nem volt túl sok barátom más iskolákban. Ő és Tatum az elsők – az anyám bekattanása óta –, akiket nem érdekel annyira a múltam.

– Azt hiszem, tesi.

Bólint, ahogy elindulunk a lift felé, ami az iskola földszintjére visz fel.

– Odamegyek érted. Most milyen órád lesz?

– Matematika. – Összerezzenek, mert tudom, hogy Ally Parker és Lauren Bentley is ott lesznek azon az órán.

– Elkísérlek. – A folyosó felé biccent.

Elmosolyodom. Talán egy kicsit túl hamar ítéltem meg. Most kedvesen bánik velem. Legalábbis kedvesebben, mint a legtöbb ember.

– Nem kell, Nate. Minden rendben.

Átkarolja a nyakamat, és magához húz egy ölelésre.

– Hát, mivel testvérek lettünk, meg minden, kötelességem vigyázni rád.

– Nate – nyögök fel, ahogy továbbsétálunk a folyosón, ami az első órám helyszínéhez vezet. A falakat klasszikus fehérre és semleges színekre festették, és az összes innen nyíló teremben hasonló árnyalatok uralkodnak. A tornaterem a folyosó végén, a vészkijárat közelében helyezkedik el, és bár még nem láttam a fiúk folyosóját, van egy olyan érzésem, hogy hasonló a miénkhez. – Tényleg nem kell elkísérned. Egyedül is odatalálok.

– Csak szeretném megismerni az új testvéremet. Ennyi. – Rám kacsint, ahogy az osztályterem ajtajához érünk.

– Rendben – mondom, és keresztbe teszem a karomat a mellkasom előtt. – De figyelmeztetlek, hogy nem értek az emberekhez. Inkább magányosfarkas-típus vagyok.

Óvatosan, oldalra döntött fejjel méreget.

– Bejönnek a magányos farkas típusú lányok. – Megint rám kacsint, mielőtt megfordul, és elindul a fiúk folyosója felé.

Miért? Miért egy ilyen idegesítő mostohatestvérem lett, mint Nate?

6. FEJEZET

CSENGŐSZÓ SZAKÍTJA FÉLBE AZ ELMÉLYÜLT CSENdet a tanteremben, mire mindannyian összeszedjük a könyveinket. Tatum megbök a csípőjével, és hátradobja hosszú, szőke haját a válla mögé.

– Ebédidő! Majdnem kinyírt ez az óra.

Mosolyogva összeszedem a tollaimat, és leteszem a könyveim tetejére.

– Minden órán ezt mondod. – Mímelt dühvel meredek rá, ahogy elindulunk kifelé a teremből.

Felhorkan.

– Igaz. Szóval mit tervezel suli után? Nate Riverside bulit tart a hétvégén, és bár általában nem járok ilyen partikra, ráadásul lehet, hogy kirúgnak minket, mert nem vagyunk egy társadalmi státuszban velük, mégis lenne kedvem elmenni oda. Mit szólsz? – kérdezi, ahogy az ebédlő felé tartunk.

Megint mímelt dühvel meredek rá, amikor kinyitjuk az ajtót.

– Akkor ez azt jelenti, hogy nagy valószínűséggel az én otthonomban lesz a buli.

Megtorpan, és megfogja a karomat.

– Magyarázatot várok, Montgomery. Mit jelent ez?

– Nate – jelentem ki közömbösen. – Az anyja feleségül ment apámhoz. Egy fedél alatt élünk, és mielőtt a torkomnak ugranál, csak tegnap tudtam meg. – Mégis olyan érzés, mintha egy évszázaddal ezelőtt történt volna, mert Nate nagyon közvetlen velem.

Tatumnak tátva marad a szája a meglepetéstől.

– Most szívatsz!

– Tessék? – válaszolom, és a kínálat felé fordítom. Korog a gyomrom, és mivel előző este nem vacsoráztam, csak az az alma van a szervezetemben, amit reggel villámgyorsan elfogyasztottam.

– Atyaég! – suttogja döbbenten. A szemembe néz. – Ez kurva jó! Tuti, hogy besurranunk a buliba! – kiáltja izgatottan.

– Hm, Tatum, nem nevezhetjük besurranásnak, ha az otthonomban leszünk. Szándékosan tartja akkor, ugyanis a szüleink csak hétfőn érnek vissza a városba.

Mindketten különböző ételekkel pakoljuk tele a tányérunkat. Szusi és egzotikus gyümölcsök? Iskolában vagyok, vagy egy ötcsillagos étteremben?

– Szent ég! Nem, Madison, nem érted. Ezek a srácok soha…

Valaki befogja a szemem, így elsötétül körülöttem a világ. Tatumnak elakad a lélegzete. Ajak simogatja a fülemet, ahogy megszólal egy mély hang:

– Mi a véleményed a vérfertőzésről, hugica? – Mielőtt leveszi a kezét a szememről, felnevet, aztán hátralép.

Tatum állkapcsa tartósan a padlón fog maradni, ha nem vigyáz, és amikor megfordulok, hogy mérgesen Nate-re nézzek, bennem reked a szó, amint észreveszem, hogy az egész ebédlő elcsendesedett, és mindenki minket bámul.

A Riverside Előkészítő Akadémia diákjai csupán bábuk a beteges játékaikban. Az övék ez az iskola, Madison.

– Nate – sziszegem. Eddig nem sikerült elmondanom neki, de nagyra értékelném, ha nem hívná fel rám a figyelmet.

Leolvad a mosoly az arcáról.

– Mi a baj? – kérdezi ártatlanul, mint egy kisgyerek, akinek fogalma sincs, hogy miért nem eheti meg a csokit vacsora előtt.

A minket bámuló tömeg felé biccentek, mire vállat von, és átkarol.

– Gyere, ülj mellénk! – Tatumra pillant. – Te is, Masters. – Aztán lehúz maga mellé.

Leteszem a tálcámat az asztalra, majd arrébb csúszok, hogy Tatum elférjen mellettem. Merev karja az enyémet súrolja. Érzékelem, hogy kényelmetlenül érzi magát, és tele van megválaszolatlan kérdésekkel, de később mindent megmagyarázok neki. Velem szemben Bishop, Tatummal szemben pedig Brantley ül. Brantley mellett Abel, Hunter, Eli és Cash foglalnak helyet.

Felemelem az egyik szusitekercset, és beleharapok, közben pedig nagyon igyekszem, nehogy leegyem magam, de a szusi az szusi, így végül a rizs az ölemben köt ki. Nate a hétvégi buliról beszél, és amikor felemelem a fejem, Bishop tekintete azonnal rabul ejt. Üres az arckifejezése, nem látszik rajta semmilyen érzelem. Erős, markáns állkapcsa feszes, zöld szeme az enyémre tapad. Mocorgok a helyemen, mire Tatum rám sandít. Az asztal alá teszi a kezét, és egy másodperccel később rezeg a telefonom a zsebemben. Épp elő akarom venni, amikor Nate felém fordul:

– Mit gondolsz, hugi?

– Tessék? – kérdezem, és idegesít, hogy miatta nem tudom megnézni, mit akar mondani Tatum.

– Milyen alkoholt akarsz inni a hétvégén? – faggat, ahogy mélyen a szemembe néz.

A francba, elég rendes.

A belső hangom felbosszant. Mi a bajom? Gyakorlatilag a testvéred a srác, te idióta.

– Ó! – Mosolygok, miközben forróság önti el az arcomat. – Nem igazán iszom alkoholt. – Megmarkolom a telefonomat, figyelmen kívül hagyva a sötétzöld szempárt, ami továbbra is engem méreget az asztal túloldaláról.

Nate horkant, aztán elveszi az egyik szusitekercsemet, és egyszerre bekapja az egészet.

– Hétvégén változtatunk ezen. Brantley születésnapja lesz. Általában nem szervezünk bulikat – megrándul a szája sarka, ahogy pimasz csillogás sötétíti el a tekintetét –, de a születésnapokat meg szoktuk ünnepelni.

Nagyot nyelek, hogy leküzdjem a torkomat fojtogató csomót. Megint Bishopra villan a tekintetem, és látom, hogy a telefonját vizslatja. Lesütöm a szemem az ölemre, és feloldom a képernyőzárat, hogy elolvassam Tatum üzenetét.

Tatum: Nem létezik.

Én: Micsoda?

Tatumra pillantok, aki szélesen vigyorog. Ő is lesüti a szemét, én pedig türelmetlenül várom az üzenetét. Amikor kinyújtom a lábam, véletlenül megrúgok valakit az asztal alatt, ezért gyorsan visszahúzom. Basszus. Rezeg a telefonom, ezért újra lefelé nézek.

Tatum: Téged bámul egy olyan szempár, akinek a nézéséért minden lány ölni tudna ebben a suliban. Ennyi.

Én: Mi a fenéről beszélsz, Tatum?

– Hé! – Nate játékosan meglöki a karomat. – Kinek írogatsz?

Brantley és Bishop elkezdenek suttogni valamiről egymás között. Ha a megfigyeléseim helyesek, Brantley és Bishop csendesebb típusnak tűnnek. Azt hiszem, Nate kedvel engem, de fogalmam sincs, hogy a többi srác mit gondol. Az előző esti kis beszélgetéstől eltekintve, amit a konyhában folytattunk, nincs sok kiindulási alapom, de mindegyiküktől borzasztó kényelmetlenül érzem magam.

Könyörgőn nézek Nate-re.

– Beszélhetnék veled?

Azonnal elkomolyodik.

– Igen, gyere. – Megfogja a kezem, én pedig mosolyogva Tatumhoz fordulok:

– Mindjárt jövünk. – Bishopra vándorol a tekintetem, aki Nate kezét bámulja, ahogy az enyémet fogja.

Nem tudom, miért, de kihúzom a kezem Nate szorításából. Egy pillanatra megdöbben, de amikor ismét Bishopra nézek, látom, hogy mogorván néz rám.

Mi a franc?

Elindulunk kifelé az ebédlőből az ajtó felé, ami a betonlépcsőre nyílik, ahova leülhetnek a diákok. Néhányan idekint ebédelnek, de nem sokan. Látszatra inkább velük kellene ennem, nem pedig Nate-tel meg az átkozott klubjával töltenem az időmet.

– Mi a helyzet? – kérdezi, amikor kiérünk.

Felsóhajtok.

– Semmi, csak… igazából, egy kicsit sok ez az egész – válaszolom őszintén. – Veletek mi a szitu? – Lesétálunk a lépcsőn, Nate pedig zsebre teszi a kezét.

– Mit hallottál? – Előreszegezi a tekintetét.

Két másodpercenként rápillantok, miközben azt is figyelem, hova lépek.

– Hát, csak Tatumtól hallottam néhány dolgot a The Elite King’s Clubról – jegyzem meg.

Hátrahajtja a fejét, és felnevet.

– Madi, az a klub csak egy legenda. A tini drámakirálynők hülyesége tartja életben. – Erőltetett a nevetése, és a mosolya hamis.

– Rendben – mondom. – Mesélj még erről a legendáról.

Vigyorogva megtorpan.

– Talán majd egy napon, de… nem ma.

– Tessék? – mosolygok én is játékosan. – Miért nem ma?

Ránéz valamire a vállam fölött, és elkomolyodik az arca. Visszafordul hozzám:

– Még nem, majd akkor mesélem el, amikor úgy gondolom, hogy készen állsz rá.

Rám kacsint, mielőtt elindul vissza az ajtó felé. Amikor megfordulok, hogy lássam, mire nézett, Bishopot látom visszafelé sétálni az épületbe. Felsóhajtok, megrázom a fejem, és azon töprengek, pontosan melyik volt az a pillanat, amikor az életem ilyen átkozottul eseménydússá vált.

7. FEJEZET

ÉPP MAGAS LÓFAROKBA AKAROM KÖTNI A HAJAMAT, amikor Nate besétál a szobámba. Ma vele jöttem haza, és nem volt olyan rossz. Miután összevesztünk a zeneválasztáson, Nate a fejemhez vágta, hogy ha még egyszer hozzáérek a gombhoz, sétálnom kell hazáig. De ahogy rám mosolygott, miközben ezt mondta, kihívásnak vettem.

– Szia! – Felveszem a bőrkabátomat a fehér topomra, a felsőhöz pedig testre simuló farmernadrágot és tornacsukát választottam.

Az ajtófélfának támaszkodik, egyik kezében egy zacskó chips van, ismét nem visel pólót, a nadrágja lazán letolva a csípőjén, a baseballsapkáját pedig fordítva tette a fejére. Rám mutat.

– Hova mész?

– Tessék? – kérdezem, ahogy felemelem az ágyról a telefonomat. – A plázába Tatummal.

– Tatummal, mi? – piszkál, miközben lenyalja az ujját. – Szingli? – Bekapja és szopogatja, mielőtt lassan kihúzza a szájából. – Nem mintha érdekelne a párkapcsolati státusza.

A mellkasára teszem a kezem, hogy félbeszakítsam.

– Nem tudom. Azt hiszem. Arrébb mész? – kérdezem a folyosóra mutatva, hogy engedjen ki.

Beképzelten mered rám, mielőtt megszólal a zsebében Chamillionaire „Rockstar” című száma. Leolvad a vigyor az arcáról, ahogy gyorsan visszamegy a szobájába, és becsukja maga mögött az ajtót.

– Mindenki furcsa ebben az iskolában – motyogom az orrom alatt, miközben becsukom az ajtómat. Teszek egy lépést előre, és beleütközöm egy izmos testbe. Pont olyan izmos, mint Nate, csak… egy kicsit nagyobb. – Basszus – szitkozódom, és a homlokomra szorítom a kezem. Amikor felemelem a tekintetem, látom, hogy Brantley az. – Nate a szobájában van. Bocs – kérek elnézést, amiért összeütköztünk.

Elsötétül a tekintete, és vicsorítani kezd, majd szóra nyitja a száját…

– Brantley! – morogja valaki halkan mögötte. A levegő hirtelen megtelik feszültséggel, és amikor a háta mögé pillantok, látom, hogy Bishop áll a folyosón, és Brantley tarkójára szegezi a tekintetét. – Menj be Nate szobájába! – Brantley megint összehúzott szemmel néz rám, mielőtt végigmegy a folyosón, és eltűnik a szobában.

Amikor becsukódik mögötte az ajtó, felszusszanok és Bishopra nézek.

– Ki lopta el a játékait?

Bishop Nate ajtajára szegezi a tekintetét, és nem hajlandó rám nézni.

Az orrom alatt szitkozódom.

– Bocs, szia, Madison vagyok.

Végre rám néz. Igazán csodálatos szeme van, nem csupán jádezöld színe, hanem a formája is tetszik. És amikor rád néz? Gyakorlatilag beléd lát, mintha megidézné a lelkedet és szólítaná a kaszást.

– Bárcsak mondhatnám, hogy sajnálom – motyogja válaszul, és visszafordítja a tekintetét Nate ajtajára.

Megfordulok, hogy kövessem a pillantását, mielőtt újra ránézek.

– Ne aggódj miatta – suttogom halkan. – Már hozzászoktam. – Oldalra lépek, hogy megkerüljem, de követi a mozdulataimat, és az utamba áll.

Igen kíváncsian kutatja a tekintetemet, mielőtt az ajkamra pillant, aztán ismét a szemembe néz.

Oldalra döntöm a fejemet.

– Elmehetek?

Nem mond semmit, csak kifejezéstelenül bámul rám néhány másodpercig, mielőtt végre elindul Nate szobájába.

Megrázom a fejem, és pont akkor nyitom ki az ajtót, amikor Tatum megérkezik a babakék Ferrarijával, aminek fekete felnije és sötétített ablakai vannak. Ez a legszebb Ferrari, amit valaha láttam, és tökéletesen passzol Tatumhoz. A szülei sosincsenek otthon a munka miatt, és Tatum gyakran viccel azzal, hogy a „családi kikapcsolódás” az, ha megnézi a legújabb filmet a moziban. Bárcsak együtt tudnék érezni vele, de szerintem őt nem érdekli annyira. Megragadom a kilincset, és elfordulok, hogy beüljek az anyósülésre. És felpillantva Nate hálószobaablakára észreveszem, hogy mindhárom srác engem bámul. Elhalványul a mosolyom, mielőtt beszállok a kocsiba.