Borítószöveg

Még hogy női séf? Képtelenség!

Meggie kislány kora óta arra vágyik, hogy profi szakács legyen. Ám ez nem olyan egyszerű, mivel 1966-ot írunk, és Angliában az éttermekben férfiak vezénylik a konyhát...

Egy váratlan esemény azonban nem remélt lehetőséghez juttatja Meggie-t. Édesanyja, aki egy kis szállodában dolgozik Dorsetben, kétségbe esve telefonál, hogy vészhelyzet van, felmondott a főszakács, a hotelban pedig egy nagyszabású bankettet kell lebonyolítani.

Meggie imádja a kihívásokat, és azonnal vonatra száll. A megérkezése után fél órával kiderül, hogy a szálloda tulajdonosa Franciaországban van, és az ellenszenves séf kirúgta a személyzet nagy részét. Ráadásul Justin, a tulajdonos fia, aki apja távollétében a hotelt vezeti, és maga is képzett séf, nem tűrné, hogy egy nő dirigáljon a konyhában.

Vajon sikerül Meggie-nek átvennie az irányítást és megmentenie a napot? És vajon Justin megenyhül iránta?

Gyűlnek a viharfelhők, dörög az ég, ám egyszer csak felszikrázik a szerelem...

Fordította

Svoboda Róbert

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Katie Fforde: One Enchanted Evening

Century, London, 2023

Century is part of the Penguin Random House group

Első kiadás

Copyright © Katie Fforde Ltd 2023

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Svoboda Róbert, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Jacqueline Bisset

Névtipográfia © Ruth Rowland

ISBN 978-963-604-447-3

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Desmondnak, aki ötven év elteltével is mellettem áll

Első fejezet

Dorset, 1966 tavasza

Meggie egyedül ácsorgott a peronon. Ideutazott Dorsetbe, és mintha egy másik világba csöppent volna. Délután két óra múlt, és mindenütt csend honolt. Volt ideje alaposan szemügyre venni a felfüggesztett kosarakat, a skarlátvörös tulipánokkal, nárciszokkal és kék fürtös jácintokkal teli virágládákat, és átjárta a nyugalom. Az évszakra nem jellemző áprilisi nap volt, a levegő hullámzott a melegtől.

Aztán sietve megjelent az anyja, Louise.

– Nagyon sajnálom, drágám, hogy elkéstem! És köszönöm, hogy egyik pillanatról a másikra el tudtál jönni. Óriási megkönnyebbülés, hogy igent mondtál!

Megölelték egymást.

– Semmi gond – mondta Meggie. – Amint kiejtettem a számon, hogy „az édesanyámnak szüksége van rám”, az üzletvezető kérdés nélkül elfogadta a felmondásomat, és simán elengedett.

– Hadd nézzelek! Rég találkoztunk. Tetszik a frizurád.

Meggie kétkedve összeborzolta sötétbarna, göndör fürtjeit.

– Már le kellett volna vágatni, de nem volt időm fodrászhoz menni, sem a sütővassal bíbelődni. Úgyhogy hagytam, és most olyan, amilyen.

– Nagyon csinos, és remek a ruhád is. Kiemeli a zöld szemedet. Bár meglehetősen rövid.

– Már miért lenne rövid? Ezt úgy mondod, mintha kilátszana a combom! Térdig ér.

Megnek elég szegényes volt a ruhatára. Ideje javát konyhában töltötte, ahol fehér szakácsuniformist viselt kockás nadrággal, vagy fekete ruhát köténnyel, amikor felszolgált. Munkaidőn kívül leginkább nadrágban járt, de aznap nagyon meleg volt, és úgy gondolta, kényelmesebb lesz nyári ruhában utazni.

– Elragadó – mondta Louise kissé kétkedőn. – De itt, Dorsetben megállt az idő. Ó, a londoni lendület! Hol vagyunk mi attól! Itt egyetlen dolog van lendületben: a templomi harang.

Meggie nevetett. Örömmel látta, hogy az anyja nem vesztette el a humorérzékét, bármily hajszás is az új munkája.

– Elhoztam a munkaeszközeimet. Nem akarom megijeszteni a lovakat a modern dolgaimmal.

– Főleg tehenekről van szó – mondta Louise, és megragadta Meggie bőröndjét. – Jól utaztál? Szép a táj, nem? Éhes vagy? Készíthetek neked valamit, amikor odaérünk, de jobb, ha sietünk.

– Megvagyok. Ettem a vonaton. Szendvicset meg némi maradékot a tegnap esti rendezvényről.

Meggie követte az anyját, aki szaporán lépkedett a parkoló felé, amelyben csak két autó árválkodott. Louise egy halványkék Mini Traveller mellett állt meg.

– Ez a miénk.

– Ó, anyu! Egy Mini! – lelkendezett Meggie. – Szuper! Ez a King’s Roadon is megállná a helyét.

– Tudom. Andrew, a szálloda tulajdonosa, nekem vette. Természetesen csakis praktikus célokra – mondta Louise nevetve. – El sem tudom mondani, micsoda megkönnyebbülés, hogy láthatlak. Már épp azon voltam, hogy megölöm a séfet. Vagy ő engem. Pokoli ez a helyzet!

– Nekem meg kapóra jött, hogy otthagyhattam a munkahelyemet – mondta Meggie. – Már rettentően untam, hogy íztelen menzakaját kell főznöm gazdag bankároknak. Ez itt tökéletes gyakorlat lesz, mielőtt munkába állok annál a francia séfnél.

– Nagyon izgalmas, hogy sikerült megszervezned. Provence-ban, igaz? Legalább közel leszel Alexandrához.

– Így van. A férje, Antoine, aki gróf…

– Hogy felejthettem volna el!

– Szóval az esküvőjük után ő segített elintézni. Rettenetesen kemény munka lesz, és valószínűleg nem kapok fizetést az étteremben, de sokat fogok tanulni, és ezért megéri.

– Hogyhogy nem kapsz fizetést? – háborgott Louise.

– Úgy, hogy tanulni fogok. Ez lesz a fizetségem. Régen a kezdő szakácsoknak fizetniük kellett az idősebb séfeknek ezért a kegyért, szóval ma már kicsit jobb a helyzet.

Louise helytelenítően csóválta a fejét.

– Nos, remélem, az itteni munkát nem fogod olyan unalmasnak találni, mint amit Londonban csináltál. A vendégeink nem gazdag bankárok, és a többségük szereti az „egyszerű ételeket”, ahogy ők mondanák. Valójában mindenki azt eszi, amit a szakács ajánl.

– Jaj, anya, ne aggódj! Megcsinálok mindent, amit mondasz. A francia rabszolgahajcsáromnak még úgysem kellek egy darabig. Egész nyáron itt leszek, de ha szükséged van rám, tovább is.

Louise betette a bőröndöt a kocsiba.

– Szállj csak be, drágám, nincs bezárva.

Louise is beszállt, majd elindultak.

– És most mesélj! – kérte Meggie. – Majd megöl a kíváncsiság, mióta felhívtál. Neked nyilván sokkoló, de én nagyon izgulok. Tudod, hogy szeretem a kihívásokat.

Louise nyelt egyet.

– Nagy eseményre készülünk. A szálloda minden évben megrendezi ezt a közös ebédet, és elég jó pénzt keresünk vele. Ez már hagyomány. Eredetileg a földbirtokos születésnapja alkalmából rendezték, és az összes bérlő eljött megünnepelni. Manapság már nincs annyi bérlő, így mások is hivatalosak az eseményre. Ám a háború óta a résztvevőknek fizetniük kell érte, de még így is nagyon népszerű. Sokan csak emiatt utaznak ide, igen messziről is. Andrew, mielőtt elment, biztos akart lenni, hogy mindent tudok a dologról.

– Hová ment Andrew? Furcsa. Épp most, közvetlenül egy ilyen nagy rendezvény előtt.

– Nos, az apja már jó ideje Franciaországba költözött, és most meghalt. Andrew elutazott, rengeteg elintéznivalója van, az öröksége ügyében is. Tegnap este felhívott, és elmondta, hogy rémisztően zavaros az egész. Abban reménykedünk, hogy mivel pár éve már Andrew vezeti a szállodát, és szereti is csinálni, ő fogja örökölni, de nem tudjuk biztosan. – Louise pár pillanatig hallgatott. – Engem bízott meg átmenetileg a vezetéssel. Eredetileg recepciósnak és irodavezetőnek vettek fel.

– És nem könnyű, igaz?

Louise a fejét csóválta.

– Még mindig új nekem ez a munka, és abban a pillanatban, hogy Andrew kitette a lábát, Geoff, a konyhafőnök, akit sosem kedveltem, és szerencsére nem is volt vele dolgom, valóságos zsarnokká vált.

– Most már itt vagyok én, úgyhogy kirúghatod.

– Bárcsak megtehetném! De a nagyobb döntéseket meg kell beszélnem Andrew fiával, akivel sosem találkoztam, és a legcsekélyebb érdeklődést sem mutatja a szálloda iránt.

Meggie felnevetett.

– Ne aggódj, anya! A mocskos szájú, goromba séf nem ritkaság. Több tucat ilyennek dolgoztam már. Minden rendben lesz. És most mesélj a szállodáról.

– Ó! A Csalogányliget a legszebb György korabeli ház, amit valaha láttál, egy építészeti tökély – mondta Louise, és láthatóan örült, hogy már nem a konyhafőnökről kell beszélnie. – Amikor elolvastam a hirdetést a Hölgy magazinban, kikerestem a helyet egy régi útikönyvben, és nyomban beleszerettem!

– Beleszerettél? – kérdezte döbbenten Meg.

Még sosem látta így lelkesedni az anyját egy ház iránt, legyen az bármily tökéletes építészetileg.

– Igen! Beleszerettem a házba – mondta az anyja csintalanul mosolyogva. – Akkor persze még nem ismertem Andrew-t.

– Anya!

– Természetesen csak viccelek. De annyira örülök, hogy itt vagy, és egy kicsit elvesztettem a fejemet.

Az anyja tényleg kissé kótyagos, gondolta Meggie. Lehet, hogy csak afeletti örömében, hogy egy csinos kis autót vezethet vadvirágokkal szegélyezett vidéki utakon egy meleg tavaszi délutánon, vagy boldog, hogy újra együtt lehet a lányával, akit egy ideje már nem látott, de Meggie úgy gondolta, ennél több lehet mögötte.

– Miért jelentkeztél új állásra? Azt hittem, elégedett vagy segéderőként az iskolában. Szerettél gondoskodni a fiúkról, és a tanárok is barátságosak voltak, nem? – kérdezte Meg.

– Több oka is volt. Meguntam az iskolai hétköznapokat, elegem volt az ágyneműhuzat számlálásából, az elveszett holmik utáni kajtatásból, és kissé kellemetlen is lett a végére. Túl sok egyedülálló férfi versengett értem.

Meggie anyja épphogy negyven múlt, így középkorúnak is lehetett mondani, de életteli, gondoskodó személyisége, csinos külleme és közvetlen természete miatt sok férfi vonzódott hozzá. Középtermetű volt, és jó alakú, a haja szőke, a szeme kék, és a bőre is csodálatos. Részben emiatt döntött úgy Meggie, hogy megkeresi egy lakás árát, így az anyjának nem kell majd bentlakásos munkákat vállalnia, amik bizony kiszolgáltatták a kéretlen közeledésnek. Már sikerült is félretennie az előlegre való pénzt, csakhogy sajnos egy férfinak is meg kell erősítenie a jelzáloghitel-igénylésüket.

Az anyja viszont úgy gondolta, hogy Meg tegye félre a megtakarításait. Ez kényes téma volt, ezért nemigen beszéltek róla.

– Mielőtt Andrew, a főnököd, elment, és még nem zördültél össze a séffel, szeretted a munkát? – kérdezte Meg.

– Imádtam! Egy szép és meglehetősen nagy ház, és igazán idilli helyen van. Nemsoká meglátod! És élveztem, hogy ezúttal kicsit mást csinálhatok. Persze még mindig számolgatnom kell az ágyneműhuzatot és a törülközőket, de a vendégekkel is foglalkozom, és persze a személyzettel, kiszámolom a béreket, átnézem a könyvelést. Lényegében minden feladatot ellátok, ami épp szükséges. És ha van egy szabad délutánom, akkor felújítok.

– Azt mindig is szeretted csinálni.

– De csak ritkán volt rá alkalmam, mindig a személyzeti lakrészen laktam. Ám itt van néhány szoba, amit rendbe hozhatok a szabadidőmben. Andrew megengedte, hogy kiválasszam a tapétát és a festéket. Elragadóak lesznek, majd meglátod.

– Úgy hangzik, mintha sok minden történne itt. Nem az az álmos kis porfészek, aminek képzeltem – mondta Meg.

– Általában tényleg álmos kis porfészek, ezt jól gondoltad. De jelenleg drámai események színhelye!

Meggie nevetett.

– Erre a különleges ebédre gondolsz?

Louise bólintott.

– Ötven fő, az bizony sok nekünk.

– Miért aggódsz annyira, ha a szálloda korábban már többször is rendezett hasonlót?

– De nem ez a konyhafőnök. Sok alkalmazottat kirúgott, beleértve egy teljes családot is, három generációt, pedig azok az emberek sok-sok évig itt dolgoztak. Azt mondta, egy ügynökség közvetít személyzetet, és sokkal költséghatékonyabb, ha csak akkor hívunk kisegítőket, amikor szükségünk van rájuk.

– Ez persze nagyon szomorú, de az ügynökség személyzete akár még jó munkát is végezhet.

– Lehetséges, de a vendégek évek, évtizedek óta járnak erre az ebédre, és szeretik, ha olyan emberek lányai, fiai szolgálják ki őket, akiket egy örökkévalóság óta ismernek. Nehéz elmagyarázni, de a Csalogányliget olyan, mint egy nagy család, és most szétesőben van, amit a vendégeink is éreznek majd.

– Jaj, anya!

Louise felsóhajtott.

– Megígértem Andrew-nak, hogy helyette is vigyázok a szállodára, de úgy érzem, már most kudarcot vallottam.

– De hogy boldogulsz személyzet nélkül?

– Még csak pár napja van így, és valahogy megoldottuk. Én szolgáltam fel a vacsorát.

– És nem tudsz új embert felvenni?

– Hivatalosan nem. És bár nem vehetek fel munkaerőt, Geoff nem akadályozhatja meg, hogy meghívjam a lányomat. Megkérdeztem Andrew-t, mielőtt elment, méghozzá Geoff jelenlétében, és nagyon is támogatta.

– Anya, tudom, hogy jó vagyok, nincs miért szerénykednem, de nem hiszem, hogy pótolni tudnék egy csapat embert, akik évekig itt dolgoztak!

Meggie mindig meg tudta nevettetni az anyját, és ezúttal is működött. Aztán Louise hirtelen lassított.

– Nézd, ott az állandó lakónk, Ambrosine. Megkérdezem, elvigyük-e a szállodáig.

Lehúzódott az út szélére egy idős hölgy mellé, aki valószínűleg saját készítésű kalapot viselt, és a ruháját is vagy házilag varrták, vagy egy korábbi évszázadból származott. Sietve lépdelt, karján kosárral.

– Ambrosine! Elvihetjük?

– Ó, Louise, maga az! Milyen kedves. Látogatóban jártam a barátomnál, az ezredesnél. Örömmel venném, ha elvinné a kosaramat, de én jobb szeretek gyalogolni.

Louise kinyitotta a kocsi ajtaját, és betette a fonott kosarat a hátsó ülésre.

– Ő a lányom, Meggie. Velem lesz egy ideig.

– Ez csodás! – szólt Ambrosine, és bekukucskált az autóba. – Már várom, hogy rendesen megismerkedhessünk. De most mennem kell, ahogy bizonyára önöknek is.

– Igazi különc – mondta Louise, amikor már ismét úton voltak. – Hetven felett jár, és makkegészséges. Mindennap mérföldeket sétál. Andrew szerint mindnyájunkat túl fog élni.

– Tényleg egész évben a szállodában lakik? – kérdezte Meggie.

– Igen. A régi gyerekszobák közül néhány az övé. De nem fizet lakbért. Azt hiszem, még Andrew apjával egyeztek meg így. A barátja, az ezredes szintén idős úriember, talán még nála is idősebb. Ha már idős emberekről beszélünk, mi hír Zsályáról? Hiányzik az a kiskutya.

– Szomorú, hogy ezt kell mondanom, de szerintem te nem hiányzol neki. Imád Lizzie-vel vidéken élni, kényeztetik, és sokat rohangálhat az erdőben.

– Bevallom, nagyon szeretnék egy másik kutyát. Megkérdezem Andrew-t a dologról, amikor visszatér.

– Lehet, hogy nem szereti a kutyákat – vetette fel Meggie.

– Már hogyne szeretné a kutyákat! Szerinted kedvelném, ha nem így lenne? A kutyája meghalt, és még nem szerzett be újat.

Meggie sajnálta, hogy valószínűleg nem lesz módja találkozni Andrew-val. Ha az anyjának tetszik egy férfi, és minden jel arra utalt, hogy így van, akkor neki alaposan szemügyre kell vennie.

– Nézd! – mondta ekkor Louise, és lassított, majd megállt egy gazdaság kapujánál. – Ott a szálloda, a Csalogányliget. Hát nem gyönyörű?

Tényleg az volt. Tökéletes példája a György korabeli háznak, körülötte jókora kerttel. Minden szimmetrikus, három sor ablak, fent tetőablakok. Mindkét végén kémények. Az épület mögött erdő terpeszkedett, előtte egy kis völgy, melynek mélyén folyó kanyargott. Varázslatos volt, akár egy régi mester festménye is lehetett volna. Nagyon kellemes látványt nyújtott.

– Lenyűgöző. Már látom, miért szerettél bele.

– Tudom. Még egy kicsi, fekete-fehér fényképen is mennyeien fest. El sem hiszem, mekkora szerencsém van, hogy itt dolgozhatok. Boldog voltam, és kiegyensúlyozott, aztán Geoff elkezdett hatalmaskodni, embereket rúgott ki, és azóta is kellemetlenkedik.

– Ez nagy kár. Igazán szép épület egy mennyei helyen.

– Így van. De sajnos közel sincs annyi elfoglaltságunk, mint kellene.

– Ez meg hogy lehetséges? Bizonyára imádják a vendégek.

– Igen, már ha idejönnek, csakhogy van egy másik, modernebb szálloda nem messze innen, ami többet kínál, legalábbis papíron.

– Miket? Mi az, ami ebben a gyöngyszemben nincs meg?

Louise nevetett Meggie bosszúsága láttán.

– Egyrészt nincs elég fürdőszobánk, míg a másik szállodában medence is van. Talán még fűtött is. A fiatalabbak egész biztosan inkább azt választanák.

– Valószínűleg – dünnyögte Meggie, és elgondolkodott, miket kellene változtatni a szállodában, ebben a darabka mennyországban, hogy fiatalabb vendégeket is vonzzon.

– Gyere, nézd meg a Csalogányligetet közelről – mondta Louise. – Míg Geoff szünetet tart, csinálok néhány szendvicset Ambrosine-nak. Az ezredese nem mindig kínálja étellel, és úgy gondolom, meg kell őriznie az erejét a sétákhoz.

Beindította a kocsit.

Meggie alig bírt az izgalmával, miközben a dombon álló gyönyörű ház felé tartottak, és közben az járt a fejében, miféle kalamajkába keveredik.

Második fejezet

Louise megmutatta Meggie-nek a garázsok feletti lakását a két hálóval, nappalival, egy apró fürdőszobával és teakonyhával.

– Jól van – mondta aztán. – Ha nem akarsz most kicsomagolni, körbevezetlek a szállodában.

Miközben Meggie követte, ráébredt, hogy mennyire szívügye az anyjának a Csalogányliget.

Nem sokban különbözött a jókora, mozgalmas, meglehetősen előkelő családi otthontól, ami egykor lehetett, bár volt egy-két nyilvánvaló eltérés. Például a fekete-fehér csempéjű előtérben a recepcióspult meg pár kisebb heverő, néhány szék és egy állvány teli szórólapokkal, melyek a helyi érdekességeket hirdették.

– Ez itt az előtér, de nyilván nem kell mondanom – mondta Louise –, az pedig a reggeli szoba, ahová a vendégek a reggeli után vonulnak vissza, ha nem mennek ki a szabadba. Szépen besüt a nap.

Elhallgatott, hogy Meggie szemügyre vehesse a szobát.

– Csodás – mondta Meggie, és komolyan is gondolta, de óhatatlanul észrevette, hogy kissé megkopott.

– De mindenképpen fel kellene újítani – mondta Louise, aki nyilván ugyanúgy érzett.

Bár ebben egyetértettek, Meggie látta az anyján, hogy szívén viseli a ház ügyét, és bármilyen kritikát személyes sértésnek érezne. Úgy döntött, nem nyilvánít véleményt, hacsak nem kérdezik.

A hölgyek nappalija, egy újabb fogadóterem a sok közül, a ház egyik szárnyában volt, benne egy nagy, kertre néző ablakfülke. A szép antik bútorok mintha időtlen idők óta ott lettek volna. A heverők és székek már megkopottak, talán nem is voltak kényelmesek, a függönyök kifakultak, és a szőnyegek is kikoptak itt-ott. Egy jókora zongora állt az ablak közelében, rajta ezüstkeretes fényképek.

– Működik a zongora? – kérdezte Meggie.

– Ó, igen. A napokban hangolta fel egy vak zongorahangoló. Állítólag nagyon jó hangszer, annak ellenére, hogy nem híres gyártótól van.

– Le merném fogadni, hogy az újabb szállodában nincs különszoba versenyzongorával – mondta a lány.

Louise égnek emelte a szemét.

– Ott valószínűleg Hammond orgona van, ami gombnyomásra kiemelkedik a padlóból! Gyere, nézd meg a nagy szalont. Igazából olyan, mint ez itt. Régimódi, valójában eléggé lelakott, de mégis elegáns – mondta.

– Igazán csodálatos! – kiáltott fel Meggie, amint odaértek.

A szalon a ház elejében volt, ablakaiból a völgyre nyílt kilátás, és a folyóra, melynek vizén megcsillant a napfény.

– Szép itt a tapéta. Olyan, mint egy falfestmény, a madarak és virágok mintha felmásznának a falra. Megfakult, de patinás, épp emiatt nagyon szép.

– Örülök, hogy te is így látod – mondta Louise. – Csak egy kis festék kell ide, pár új függöny és díszpárna. Nem kerülne sokba. Én magam varrnám meg az új függönyöket, sőt megjavítanám a régieket is. A szőnyegek isten tudja, mióta vannak itt. Eredeti perzsák, de így is gyönyörűek.

– Csodásak idebent a fények – mondta Meggie. – Mintha egy mesekönyv illusztrációjában lennénk.

Louise bólintott.

– Értem, mire gondolsz. De az étkező! Az az igazi! Amiatt olyan népszerű helyszín kivételes alkalmakra, esküvőkre és nagyobb rendezvényekre. Gyere, megmutatom.

Itt több helyiséget egybenyitottak hajdanán, és kilátás nyílt a hátsó kertre. Jóval nagyobb volt a többi szobánál, világos és barátságos.

– Andrew azt mesélte, hogy beházasodott a családba egy lány, akinek volt pénze, és ő ragaszkodott hozzá, hogy legyen egy helyiség, ahol táncos mulatságokat tarthatnak.

– Úgy tűnik, mintha nemrég felújították volna – mondta Meggie, miközben megcsodálta a szép stukkókat, kiszögelléseket és az óriási csillárt.

– Igen. Andrew-nak elég nagy hitelt kellett felvennie, mivel sokba került a javítás és a felújítás. De ez az a helyiség, ami a pénzt hozza – mondta Louise, majd ráncba szaladt a homloka. – Nem értem, miért nem álltak még neki, hogy berendezzék a banketthez. Nincs már sok időnk.

– Miért, mikor lesz? – kérdezte Meggie.

– Ó, nem mondtam még? Holnap.

– Juj! – kiáltott fel Meggie.

– Most megmutatom a konyhát – mondta Louise. – Geoff ott lesz, készül a következő étkeztetésre. Olyan izgatott voltam az érkezésed miatt, hogy nem kérdeztem meg tőle ma reggel, hogy mennek a dolgok.

Láthatóan Louise örült, hogy a lánya ott van vele erősítésnek.

A konyhában egy pecsétes séfruhát viselő köpcös férfi emelt hangon telefonált. Az asztalon egy fagyasztott csirkével teli doboz állt.

Meggie körülnézett. Ez a helyiség lehetett egykor a kazánház is, és alig változhatott azóta, generációkon át főzhettek itt a családra. Bár volt benne egy nagy, viszonylag új tűzhely és még néhány modernebb konyhai eszköz, de lényegében ugyanúgy nézhetett ki, mint hajdanán. A helyiség közepén a hatalmas asztalon meglátszott a több évtizednyi sikálás. Az egyik falat teljesen eltakarta a jókora tálaló tele mindenféle edényekkel, tálcákkal, eszközökkel, korsókkal és sütőformákkal, amit csak el lehet képzelni. Két hatalmas mosogató állt az ablak alatt, mellettük tányértartó állványok. Volt egy használaton kívüli, kandallóval kombinált hatalmas régi tűzhely, amiben egy ökröt is meg lehetett volna sütni. Csodálatos helyiség, de ráférne a rendszerezés, dohogott magában Meggie.

– Baszódj meg! – mondta Geoff, és lecsapta a telefonkagylót.

A lány megrökönyödve nézett az anyjára. Bár már hozzászokott az ilyen beszédhez a professzionális konyhákban, elszörnyedt, hogy az anyja ilyesminek van kitéve. Louise ugyancsak szégyenkezve nézett a lányára.

– Geoff? – mondta Louise. – Ő a lányom, Meggie, itt lesz nálunk egy darabig.

– A rohadt ügynökség cserben hagyott – háborgott Geoff, tudomást sem véve Meggie-ről. – Fel kéne hajtanod pár pincért a helybéli bugrisok közül.

Louise-nak elállt a lélegzete.

– Te jó ég, ez rettenetes! Tudtam én, hogy rossz ötlet mindenkit kirúgni.

– Ha ilyen jól tudsz mindent, menj és oldd meg! Hozd őket vissza! – vakkantotta, Louise-ra zúdítva a dühét.

– Nem várhatom el tőlük, hogy egyik pillanatról a másikra visszajöjjenek azok után, hogy milyen bánásmódban részesültek – mondta Louise.

– Tudod, mit? – ordított Geoff. – Nem érdekel. Egy percig sem maradok. Foglalkozzon más ezzel a felfordulással. Már itt sem vagyok.

Majd a két nőt félretolva kicsörtetett a konyhából.

– Szerinted ivott? – kérdezte Louise sápadtan.

– Amilyen a lehelete volt, ahogy elment mellettem, szerintem igen – válaszolt Meggie. – Mit gondolsz, csak szünetet tart, vagy tényleg elment?

Louise megtámaszkodott a nagy asztalon.

– Nem tudom. Nem hiszem el, hogy csak így elment! Micsoda felelőtlenség. De kitelik tőle. Hogy az ördögbe boldogulunk a holnapi ebéddel nélküle?

Meggie nem teketóriázott.

– Te menj és nézd meg, hogy a személyzet, a helybéliek, akikről beszéltél az imént, hajlandók-e visszajönni. Akkor is szükségünk lesz rájuk, ha Geoff végleg elment. Ha elmagyarázod nekik, mi történt, talán megszánnak. Ha néhányan visszajönnek, olyan kedvesek leszünk hozzájuk, hogy talán mások is meggondolják magukat.

– Valójában nincsenek sokan – mondta Louise. – Három állandó és néhány kisegítő nagyobb alkalmakra. De igazad van. Ha éreztetem velük, hogy kiszolgáltatott vagyok, és elmondom, hogy Geoff elment, talán megenyhülnek. Hisz ez az ebéd mindenkinek fontos.

– Akkor menj! – Meggie finoman az ajtó felé kormányozta az anyját. – De előbb mondd el, mi a menü. Legjobb lesz, ha minél előbb nekiesek ezeknek a fagyasztott csirkéknek.

Louise megölelte a lányát.

– Tudom, hogy kétségbeesettnek kellene lennem, mert Geoff elment, de valójában megkönnyebbülést érzek. Mindenkinek megkeserítette az életét. De most, hogy már itt vagy, nem kell aggódnom.

– Indulás, anya! – szólt rá ismét Meggie.

Ő nem fogadta olyan könnyedén a szakács távozását, mint az anyja. Tudta, hogy át kell vennie a helyét, és ötven főre főzni egyik pillanatról a másikra nem egyszerű feladat.

– De mielőtt elmész, áruld el, mit kell főznöm.

– Ó, hát koronázási csirkét! – mondta Louise, és már ott sem volt.

Harmadik fejezet

Meggie szeretett volna átöltözni, hogy ne azt a ruhát kelljen viselnie, amelyben Londontól idáig utazott, de eszébe jutott, hogy az anyja bezárta a lakás ajtaját, a kulcsot zsebre tette, most pedig házról házra jár, és felszolgáló személyzetet próbál toborozni.

Szerencsére talált egy kötényt, felkötötte az „elég rövid” ruhája elé, és nekilátott átnézni a hűtőszekrényt. Közben átgondolhatja a menüt is. Épp nagy mennyiségű, némileg szikkadt kenyérre bukkant, frissebb nem akadt, és azt nézegette, amikor Ambrosine lépett a konyhába.

– Helló, kedvesem – mondta. – Felajánlottam az édesanyjának, hogy segítek magának. Kiváló ötletnek tartja.

Meggie mosolygott. Szép gondolat, de el nem tudta képzelni, hogy ez a hetvenes éveiben járó hölgy miben segíthetne.

– Látom, csodálkozik – folytatta Ambrosine –, de hasznos információval szolgálhatok. Először is tudom, hogy az anyja a majonézt, már ha volt ideje elkészíteni, pár tömb margarin mögé rejtette a hűtőben.

Meggie a szájához kapott.

– Ó! Anya szendvicseket akart csinálni magának, mert nem lesz ideje ebédelni. Mindketten megfeledkeztünk róla. De akár most is össze tudok dobni párat – mondta Meggie, és elővette a majonézt. – Várunk valakit teára? Addigra nem készülök el nagyobb mennyiségű szendviccsel, de egy nagy kosár pogácsát szerezhetünk valahonnan.

– Nem hiszem, hogy vendégeket várunk teára. A helybéliek az utóbbi időben már nem járnak ide. A tea mellé a dobozos aprósütemény nem túl csábító.

Meggie elképedt. Nem csoda, hogy az emberek nem járnak ide, ha csupán ennyi a kínálat.

– Hány szendvicset szeretne? És mi legyen benne? Azt hiszem, láttam cheddart a hűtőben, és talán akad mellé egy uborka vagy pár szem paradicsom.

– Csak egy tojásos szendvicset kérek, az tökéletesen megteszi. A mai napig ínyencségnek érzem a tojást a háborús porciók után.

Mivel Ambrosine nem mutatta jelét, hogy el akarná hagyni a konyhát, Meggie hellyel kínálta, és egy tányérra tette a szendvicsét.

– Így tovább kérdezősködhetek, és nincs bűntudatom, hogy elfárad miattam.

– Köszönöm, kedvesem – mondta Ambrosine, és kihúzott egy széket a nagy asztalnál.

– Tud valamit az ebédről? – kérdezte Meggie.

– A helybéliek szívesebben nevezik bankettnek, és eredetileg vacsora volt.

– Anyám azt mondta, hogy annak idején a bérlőknek rendezték a földbirtokos születésnapján.

– Így van. Most pedig a környék krémjét vendégelik meg. Az emberek egész évben ezt várják. Ilyenkor találkozhatnak barátokkal, akiket máskor nem látnak, emiatt különösen fontos. – Ambrosine elhallgatott, és lenézett a tányérjára. – Ez az első év, hogy az ezredest és engem nem hívtak meg. A szakács azt mondta, túl sok helyet foglalunk az étkezőben. Van benne igazság. Csodálatos esemény, de meglehetősen zsúfolt.

– Nos, én meghívom magát! – mondta Meggie. – Ha a szakács visszavonhatta a meghívását, én újra meghívhatom. Van nekem egy menüm: póréhagyma-krémleves, koronázási csirke és csokoládéhab.

– Nem tudom, ki választotta épp ezeket – mondta Ambrosine. – A hideg leves nem valami népszerű a vidékiek körében, a csokoládéhab meg nehezen emészthető.

– Mi a helyzet a csirkével? Szereti a curryvel ízesített majonézt rizzsel?

– Szeretem, ha nem túl csípős a curry. Bár a csirke könnyen kiszárad, nem gondolja?

– Előfordul. De az enyém szaftosabb, és ha jól csinálom, nem is kell megvárni, hogy kiolvadjon a csirke. Fogalmam sincs, miért képzelte Geoff, hogy időben elkészül.

– Arra számított, hogy az ügynökség készen szállítja majd az ételt. Cherry, az egyik lány, aki remélem, visszajön, mondta nekem, hogy hallotta, amikor megrendelte. Nagyon alacsony árat akart kialkudni színvonalon alulinak ígérkező ételért.

Ambrosine felvonta a szemöldökét. Amellett, hogy rendkívül kedves, van benne valami arisztokratikus, gondolta Meggie.

– Ez a csirkére is vonatkozik?

– Gyanítom, hogy az már a fagyasztóban volt – mondta Ambrosine. – Nagyon kedvelte a fagyasztót és a zacskós ételeket. A póréhagymaleves is zacskós volt. És a csokoládéhab is.

Meggie elfintorodott.

– Tudom, tudom – mondta Ambrosine. – Ez nagyon snassz! Egyáltalán nem használt a szállodának. Andrew csodálatos ember, az apja régi jó barátom volt, de nem törődik az étellel. Előfordul, hogy valakit nem érdekel.

– Hogy lehet úgy vezetni egy szállodát, hogy nem érdekli az étel?

– Alkalmaz olyanokat, akiket érdekel – mondta Ambrosine. – Szóval – folytatta derűsen – most, hogy az a rettenetes ember elment, mi lesz a holnapi ebéd?

– Azt hiszem, tartanom kell magamat ehhez a menühöz – válaszolt Meggie. – Valaki ezt választotta, és csalódott lesz, ha nem ezt kapja.

– Jaj, drágám, dehogy! – mondta Ambrosine. – Már úgyis elfelejtették, és ha finomat kapnak, akkor végképp nem fogják bánni!

Meggie felsóhajtott.

– Csak a rendelkezésemre álló alapanyagokkal tudok dolgozni. Nem lesz időm bevásárolni.

Ambrosine legyintett.

– Van egy kert tele zöldségekkel.

– Tényleg? Ezt nem tudtam. Körbevezettek a szállodában, de a kertig nem jutottunk el. Nagyon hasznos a kert.

– Geoff nemrég küldte el a kertészt, a zöldségek még ott lesznek.

– Vagyis lehetne zöldségleves?

– Ragyogó ötlet!

– Utána pedig csirke. Mit szeretnénk a zacskós csokoládéhab helyett?

– Annál bármi jobb lehet.

Meggie-nek eszébe jutott a szikkadt kenyér, amit a hűtőben talált.

– Esetleg…

– Úgy fest, mintha lenne ötlete.

– Kissé szokatlan egy formális eseményre, de mit szólna, ha vajas kenyérpudingot készítenénk?

– Jobbat el sem tudok képzelni! – lelkesült fel Ambrosine.

– Rengeteg kenyérre lenne szükségünk, továbbá aszalt gyümölcsre, tejre és tejszínre, de ezeket problémás lehet beszerezni ilyen rövid idő alatt.

– Ha most felhívja a helyi pékséget, megrendelheti tőlük a kenyeret. Nagyon olcsón adnák a máról megmaradt vekniket.

– De lehet, hogy nem marad a nyakukon kenyér – vetette fel Meggie. – Nem úgy van, hogy kiszámolják, hány veknit kell sütniük?

– Annyit megtehet, hogy rákérdez, kedvesem – mondta Ambrosine, aki láthatóan jól szórakozott.

– És a szárított gyümölcs, tejszín, tej és tojás? – kérdezte Meggie.

– Aszalt gyümölcs biztos maradt karácsonyról, ott lesz, abban a szekrényben – mutatta az asszony. – De nyilván nagyon száraz már.

– Beáztatom brandybe – mondta Meggie. – Mi van a tejtermékekkel és a tojással?

– Van egy remek gazdaság nem messze innen, mindig onnan szerezte be a ház ezeket a dolgokat azután, hogy az itteni gazdaság megszűnt. Náluk megtalálnánk, amire szükségünk van.

– Úgy látom, mindenre van válasza, Ambrosine – mondta Meggie.

– Már több mint tizenöt éve itt élek, és ennek megvannak az előnyei.

– Akkor talán még egy dologra tud megoldást. Elég nehéz lesz a kenyérpudingot tányéron mutatósan felszolgálni, úgyhogy szükségünk lenne nagy tálakra.

– Jöjjön velem – mondta Ambrosine. – Tudom, hol tartják az ilyesmit.

Meggie követte az idős hölgyet, aki elkalauzolta egy raktárba.

– Voilà! – mondta Ambrosine körbemutatva a kis helyiségben, ami valaha éléskamra lehetett, ahol húst és vadat tároltak. Minden falon polcok voltak tele mindenféle porcelán- és fémedénnyel.

– Honnan tudja, mit hol tartanak? – kérdezte Meggie, ámultan szemlélve a polcokat. – Annyi minden van itt!

Ambrosine a legfelső polcra mutatott.

– Nézze csak, ott vannak a tálak a pitéhez, edények a pirításhoz. Akkoriban használtuk, amikor karácsonyi ebédet adtunk a Csalogány dolgozóinak.

– Ezek tényleg megfelelőek a pudinghoz. Biztos benne, hogy a tejgazdaság ilyen rövid idő alatt tud nekünk segíteni?

– Felhívom őket. Beszélek a pékkel is. Biztos vagyok benne, hogy amint elmondom, mire kell, a legjobb portékájukat küldik majd. A bankett már sok éve fontos az egész közösségnek. Mindenki segíteni fog, ha megtudja, hogy kisebb vészhelyzetről van szó. Mennyi tejszín és hány tojás kell?

– A receptkönyvem a bőröndömben van, de nagyjából meg tudom saccolni – válaszolta Meggie.

Mire Louise visszatért a környékbeli gazdaságokban és falvakban tett kuncsorgó körútjáról, Meggie már sokkal otthonosabban mozgott új környezetében, nem utolsósorban azért, mert Ambrosine megmutatta neki a konyhához tartozó éléskamrákat, előkészítő helyiséget, a cselédek lakhelyét, mindent, amit a régi időkben szükségesnek tartottak egy nagy ház működéséhez.

A fallal körülvett, kissé elhanyagolt kertet is megnézhette, ami tele volt zöldségekkel, fűszernövényekkel és érett gyümölcsökkel. A falnál alma-, körte- és szilvafák álltak. Az egyik falat egy beépített füstcsőrendszer segítségével melegíteni lehetett. Ha a kert végében lévő kis házikóban tüzet gyújtottak, annak füstje átjárta a csöveket, és felmelegítette a falat. Ez a fal melengetett több őszi- és sárgabarackfát és egy nagy fügefát is.

– Maga is kertész? – kérdezte Meggie Ambrosine-tól kezében egy nagy csokor fűszernövénnyel, miközben visszamentek a konyhába.

– Sajnos nem, az én képességeim kissé elvontabbak, de szeretem ezt a házat, és szeretném, hogy a benne élők ne felejtsék el a történetét. Ezért is írok róla egy kis ismertetőt.

– Micsoda remek ötlet! Nagyon szívesen elolvasnám, amikor elkészül – mondta Meggie.

Kíváncsi lett Ambrosine elvontabb képességeire, és remélte, hogy egy nap megtudhatja majd, mik azok.

– Ambrosine fantasztikus volt – mesélte Meggie, amikor Louise visszatért. – Mindent megmutatott és elmagyarázott, elintézte, hogy holnap reggel kiszállítsák a szükséges mennyiségű tojást, tejet és tejszínt. Felhívta a helyi pékséget, és boldogan ellátnak minket a pudinghoz szükséges kenyérrel.

A konyhaasztalnál ülő Ambrosine egyetértően bólogatott.

– Biztos voltam benne, hogy szívesen segítenek majd, ha megtudják, mi forog kockán.

– Tényleg nem vesztegettétek az időt! – nézett körül elégedetten Louise.

– Megváltoztattuk a menüt – mondta Ambrosine. – Csak a csirkét hagytuk meg.

– Nem veszélyes fagyott csirkét főzni? – nézett Louise a hatalmas fazekakra.

– Persze hogy nem, csak meg kell toldani a főzési időt, és természetesen ellenőrzöm, hogy jól átfőtt-e.

Louise-t láthatóan nem nyugtatta meg a válasz.

– Nehogy megmérgezzük a vendégeket! Véletlenül kiirthatjuk a közösség színe-javát. Mint a fekete halál!

– Minden rendben lesz, anya! – mondta nevetve Meggie. – Pincérkedtem egy nőnél, aki azt mondta, hogy sosem volt ideje kiolvasztani a csirkét, és ha az ember viszonylag gyorsan megfőzi, és nem hagyja állni a meleg alaplében, semmi baja nem lesz. Ez mindenféle szárnyasra érvényes.

– Forró leves lesz az első fogás, nem az a hideg lötty, aminek olyan az íze, mint a tapétaragasztónak – mondta Ambrosine. – A hideg leves ehetetlen.

– A konyhakertben csodás zöldségek teremnek, és sok fűszernövény is. Ha a terv szerint mennek a dolgok, minden tányér levesre szórunk egy csipet fűszernövényt, és egy kis tejszínt is csorgatunk rá. – Meggie remélte, hogy az anyja egyetért majd a menüben eszközölt változtatásokkal.

– Gondolj csak bele, mennyivel jobb lesz a saját terményeinkből készült leves a rettenetes zacskós vacak helyett, amit Geoff annyira szeretett, és amiben a jó ég tudja, mik vannak. És a kedvencemmel zárjuk az egészet, vajas kenyérpudinggal – mondta jókedvűen Ambrosine.

– Azt hiszem, minden rendben lesz holnap, anya. – Fellélegzett. – És hogy ment a küldetésed, sikerült személyzetet toboroznod?

– Nos, Susant, aki a fő kisegítőnk volt, sokáig kellett győzködnöm, hogy jöjjön vissza. Geoff vérig sértette a szörnyű viselkedésével. De a lánya, Cherry, aki szintén ott volt, szívesen vállalta, hogy felszolgál. Aztán Susan felhívta sok környékbeli rokonát, és mind beleegyezett, hogy segítenek, bár nem tudom, maradnak-e a bankett után. De olyan régi hagyomány ez az esemény, hogy itt még felszolgálni is jó szórakozás. Valószínűleg elegen leszünk a munkához. Néhányan eljönnek ma este, és berendezik a termet – mondta, majd a homlokát ráncolva hozzátette: – Meg kell néznem, várunk-e valakit vacsorára ma este.

Meggie töprengett.

– Ha igen, akkor meg kell elégedniük az omlettel.

– Ne aggódjon, kedvesem – mondta Ambrosine –, a szálloda sosem fogad vacsoravendégeket a bankett előtti este. Az itt megszálló vendégek is csak hideg ételt kapnak.

Ambrosine rámosolygott, és Meggie arra gondolt, micsoda szépség lehetett ifjabb éveiben.

– Akkor mindent elrendeztünk – jelentette ki Ambrosine. – Felugrom az emeletre, és leveszem a kalapomat.

– Remélem, én is képes leszek majd „felugrani az emeletre”, ha annyi idős leszek, mint ő – mondta Louise. – Láthatóan szívesen segített neked.

– Először azt hittem, feltart majd, de szó sem volt ilyesmiről. Nagyon sokat tud a házról, a kertről, a szálloda kezdeti időszakáról. Megírja a történetét. És ami ennél is jobb, mutatott egy szekrényt, amiben találtam pár nagyon hasznos hozzávalót, köztük egy kissé rozsdás konzerv paradicsompürét.

– Nem láttam ilyen boldognak és felajzottnak, amióta itt vagyok – mondta Louise, és nagyot sóhajtott. – Ó, drágám, mihez kezdtem volna nélküled?

– Nem tudom, anya, de Ambrosine-hoz hasonlóan én is remekül szórakozom. Imádok problémákat megoldani, és minden jó úton halad. Mi együtt mindenre képesek vagyunk!