ELSŐ RÉSZ

NAPNYUGATON

TAVASZIDŐN

Abban az esztendőben a tavasz igen későn érkezett.

Már elmúlott Kikelet hava,[1] amikor is virágoznia kellett volna a fáknak, bokroknak. De a hideg kitartott, és bizony javában benne jártak a Szelek havában,[2] amely szeszélyességéről híres, amikor végre megbarkásodtak a bokrok és virágot bontottak a gyümölcsöknek fái. A földbe süllyesztett házak melletti kerteket végre fehér, piros, rózsaszín virágok tették színesebbé. A hosszú tél szürkesége kezdett eltünedezni, és ezzel együtt az emberek szívében is kivirágzott a remény.

Míg a szántóvetők kirakták a házuk mellé a faekéiket – télen sokat dolgoztak velük, igen kemény fából készültek, a kovácsok adtak hozzá fémpapucsot –, addig a harcosok másképp készülődtek. Fegyvereikről még a télen gondoskodtak. Most, amikor langyosabb szellők lengedeztek, varrták gúnyáikra a csatokat, kenték be zsírral a bőröveket. Utána kerültek sorra a lovaik: a hámokat is bekenték, hogy puhák, mégis erősek legyenek. Jól tapadjon a heveder az állat hasához, nagy szégyen lenne, ha a lova hátára felszálló vitéz alól kifordulna a nyereg és ő a földre zuhanna! Ilyesmit tréfából sem művelnek egymással a katonák, hiszen tudják, hogy az ilyen bajtárs akár a nyakát szegheti.

A fából készült nyeregre felfeszítik a bőrt, mit tavaszidőn többször bekennek zsiradékkal, hogy puha legyen, eső és szél ne szárítsa, ne repedjen, ne töredezzen. Mert egyformán fontos a harcosnak az ügyessége, aminthogy harci tudása, no és a lova. Ha hosszú útra indul egy csapat, legtöbbször napnyugat felé, bizony sok függ a lótól. Olykor több, mint az embertől. Némelyik új katona, fiatal legény pótolható, ha elesik vagy elviszi valami nyavalya – ám jó lova nélkül a harcos félember… „Lovadra vigyázz, mint tenmagadra”, tartja a vezérek mondása, és jól teszi az, ki megfogadja. A jó harcos nap mint nap, reggel és este szemügyre veszi a lovát, megnézi, nem esett-é baja, nem szorult-é kavics patája két fele közé, nem lógatja-é a fejét kedvetlenül, nem kehes-é? És ha baja esik, meggyógyítja, ahogyan azt otthon tette felnövekvő gyermekként, a karámokban. Öreg csikósok, kik a lovaknak nagy értői, tanították az ifjakat e gyógymódokra.

Ugyanúgy kell vigyáznia a harcosnak a fegyvereire, mikkel tudjon bánni is! Mert mivégre az oldaladon a kard, ha sohasem tanultál vívni? Minek a gerely vagy a lándzsa, ha tíz öl távolságból nem találod el a menekülő szarvast vagy a feléd vágtató dühödt vadkant? No és legfőképpen ne hordozz magaddal íjat és tegezt, ha éltedben talán tízszer találtál célba, ki íjas, az harminc ölről is találjon el egy kiszolgált, koszlott süveget, méghozzá telibe. És nem csak a földön állva, hol csizmás lábait szétvetheti, és nem kell másra figyelnie! Lőjön vágtató ló hátáról is bármelyik oldalra, és ha úgy hozza a katonaélet, akkor a nyeregből hátrafordulva, maga mögé!

Hát persze legyen éles a kard és a dárda, hegyes a gerely, és minden nyílnak legyen vashegye. Mert az bizony átlövi a nyugati lovagok láncszemekből összerótt páncélingét is! Nem szólva a gyengébb vértekről, miket azon urak sokszor oly nevetségesen aggatnak-szíjaznak magukra.

Tavasszal jól legyen a legény, és igyon, de forrásból, avagy patakból való vizet, ki teheti, kerülje a bort, mert az elhomályosítja a látást, butítja az agyat, kiszámíthatatlanná teszi azt, ki vedel. Bor miatt mentek tönkre barátságok, haltak meg rokonok, és lettek gyilkosok jóravaló emberek, kiket aztán örök szolgaságra ítéltek, a sarjaik szintúgy rabbá lettek, harmadíziglen másokat szolgálni kényszerültek.

Közelgett hát a tavasznak ideje. Mikor pedig rejtelmes, távoli vándorlásaikból megjöttek a gólyák és a fecskék, kik máris fészkek építésébe fogtak, a legények minden hírre füleltek. Ha idegen lovas állított be a faluba vagy bukkant fel a karámok mellett, mind odagyűltek, kik fegyverforgatásra vártak, vágytak. Megrohanták az idegen kereskedőket, kik vagy keletről jött görögök és arabok valának, vagy napnyugat felől gazdagon megrakott szekereikkel érkező németek vagy taljánok szoktak lenni. Míg a leányok és asszonyok hajadonfővel vagy békötöttel a kelmék, arcpirosítók, ruhák és szattyáncsizmácskák között válogattak, a legények azt kérdezgették mindegyiktől, jártában-keltében mit hallott! Lészen-e hadakozás, háború?

– Lészen-é háború?

Aki kérdezte, meglett korú férfiember volt. Ott állott a pataknak partján, lovát itatta. Nem volt ezzel egyedül, sem az itatással, sem a kérdésével. Ez volt közöttük a legidősebb, bizony öregnek nevezhették, és okkal, mert majdnem negyven tavaszt is láthatott eddigi hosszú éltében. A többiek mind legények voltak, feleannyi idősek tán, mint azon öreg.

– Hát néked aztán nem mindegy?

– Te már aligha jöhetsz velünk.

– Oda az ifjakat viszik.

Látszott az idősebb orcáján, hogy tudja, ám csak nem nyughatott.

– Ha engem nem is vesznek bé, azért még tudnom kell. Mert én lovakat tartok, most éppen tizenkettő van a karámban. Ha elmegy egy vagy két csapat napnyugatra, talán visznek a lovaimból. És tavaszidő végére fogytán a zab a hombárokban.

Súlyosan, de értően bólogattak a legények. Ha így van, hát tényleg jó lenne tudni, indulnak-e a hadak. Bár tudták, nem ők a parancsadók, nem dönthetik el.

A lovak ittak, pofájukról finoman csorogtak le a cseppek, mint a gyöngyszemek, úgy hullottak vissza a patakba. Egy fürge, ujjnyi hal cikázott el a felszín alatt. Az egyik legény megigazította a kengyelt, aztán csizmás lábát beletette és a nyeregbe lendült. Így tettek a többiek is. Az idős bólintott feléjük, azok meg ujjaikkal érintették süvegük szélét, aztán mentek is. A maradó nem nézett utánuk. Nem telt el még olyan sok esztendő – tizenöt, talán, vagy tizenhat? – amikor megjárta napnyugatot, végigszáguldott Bajor- és Szászföldön, egyszer sebes is lett, de végső soron megúszta. Az a heg a combján lett az ára annak a tizenkét jó lónak, amely ma ott legelészik kicsiny háza mellett, közel a Tiszához. Már terjed a híre, hogy nála jó lovakat lehet kapni. Kezesek, ám erősek és kitartóak. Ha felszikkadnak az árterületek, bizton jő hozzá legalább négy vagy öt férfiú, ki lovat akar venni. Hát ezeknél jobbakat sehol sem találnak, az biztos!

Megvárta, míg a legények eltűnnek a közeli csalitosban, a bokrok között. Csak akkor markolta meg a kantárt – eszébe jutott, milyen ismerős ez a mozdulat. Ötesztendős lehetett, amikor az apja nyerget adott a feneke alá, addig kisebb lovakat ülhetett meg szőrén, ami nem volt könnyű, hiszen rövid lábaival alig érte át széltében az állat hátát… Csupán egy villanás volt, mintegy kirázta fejéből az emlékeket, mert hát mire lennének jók? Az élet manapság vagyon, semmit sem számít, mi volt itt sok esztendőnek előtte, s talán az sem fontos, mi lészen újabb esztendők múltán. Csupán az számít, ami ma van – gondolta még, aztán nyeregbe lendülve folytatta útját.

A fejedelem sátra messzire látszott.

Talán mert csúcsos volt a teteje, több hosszú, vékony, erős ág tartotta belülről. Kicsit füstös volt az a felmagasodó orom, hiszen a sátorból a tűznek füstje is ama nyíláson át szálldogál az ég felé.

Téli szállás volt ez, nyáridőre majd ismét költözik a fejedelem és kísérete. A legtöbbször vagy a Dunán túli földek közepe tájára, hol a valaha itt élt rómaiaknak volt több városa. Igaz, ezeknek ma csak romjait láthatják, kik arra legeltetik állataikat. Ám megesik, hogy a fejedelem egyik esztendőben északra menend, a Garam folyó partján üti fel nyári szállását, máskor meg keletre. Erdélyben a gyula uralkodik, kinek személye nem gyakran változik, míg a Dunán túl főleg az egykori Somogy vezér fiai birtokolnak nagy legelőket. A fejedelem válogathat, hol telepedik meg egy időre. Téli szállását Zolta legtöbbször most is Csepel szigetén tartja.

A tavaszidő még nem múlott el. Mindenki arra várt, hogy a folyók áradása lecsillapodjon, valahol, a távoli nyugati, északi, keleti hegyekben elolvadjon a hó, és lemenjen az árhullám. Akkor a folyók visszahúzódnak medrükbe, az árterekről eltűnik a víz, a folyók partjain a kanyarulatokat követő utak felszáradnak. Akkor, és csak akkor indul meg az élet. És akkor indulnak a hadak.

A gyülekezőhelyeken Szelek havában mindez megtörtént, és Ígéret havának[3] elején, amikor teljébe fordult a tavasz, szerte a Honban gyülekeztek és reménykedtek a legények. Végre megjöttek a hírek. Izzadt futárok robogtak be a hét magyar és az egy kabar törzs szálláshelyére a jó hírrel. Akkor aztán minden törzs szervezni kezdte a maga legényeit. Nagy kitüntetésnek számított, ha valakit a tizedesek beválogattak a maguk tizedébe. Aztán megérkeztek a hadnagyok és alaposan megnézték, kikérdezték a legényeket. Míg egy tizedes a maga tíz katonájáért felelt, a hadnagyok száznak lettek parancsadói. És amikor egy-egy szálláshelyen kirostálták a jelentkezőket, mindig maradtak otthon átkozódó legények. Kik ügyetlennek találtattak, ha vívni kellett vagy gerelyt vetni, nyilazni állásból, álló ló hátáról, ügető lóról, vágtató lóról előre, oldalt és hátrafelé… Bizony, kik napokkal korábban biztosak voltak abban, hogy indulnak máris napnyugatra, káromkodva szédelegtek a rossz hír hallatán. Legalább a felét arra ítélték, hogy várjanak egy vagy kettő esztendőt, azalatt szorgosan vadásszanak, tanulják a kardforgatás mesterségét. Dobáljanak célba lándzsával avagy gerellyel, és nyilazzanak, amennyit tudnak… Bizony, volt, ki azon bukott el, hogy nem volt rendes íja, vagy a maga faragta nyílvesszők nem voltak eléggé egyenesek, és félrehordtak. Egy tizedes erre annyit szólott:

– Görbe nyílvesszővel nem találod el a feléd rohanó ellent. Aztán mire letészed az íjat és előkapod a kardodat, már ott van, és kettéhasította a fejedet… Ezért vigyünk téged magunkkal? Hogy ne hozzunk haza? Vagy a szomorú lovad baktasson haza egyedül, vagy mi még rosszabb, egy másik vitézzel a hátán?

Morogva, de engedelmeskedtek. Mi mást tehettek volna? Elégszer hallották korábban, hogy a harcosok színe-java mehet napnyugatra, mert ott helyt kell állani minden egyes katonának. Ha vinnének gyengébbeket, azok odahalnának, gyengítve a csapatot. Ha nem eléggé kitartó, nem képes tizenöt napig reggeltől alkonyatig nyeregben ülni, ha kell, esőben, szélben, hőségben vagy hidegben – az maradjon otthon. Az a csapat jár sikerrel, tér meg kevés halottat hagyva maga mögött, de zsákmány alatt rogyadozó pótlovakkal, amelyiknek minden tagja erős. Egyszer valamelyik hadnagy így magyarázta a Duna mellett egy falu legényeinek:

– Láttatok-é már láncot? Tudjátok, mi az?

Ketten tudták, elmondták a többieknek is. Akkor a hadnagy imigyen szólott.

– Aztán tudjátok-é, milyen erős az a lánc?

A vállukat vonogatták. Valaki azt mondta, ha elég nagy szemű, akkor bizton sokat elbír. A hadnagy türelmetlenül legyintett.

– A fenét! Egy lánc, legyen akármilyen hosszú és álljon akárhány szemből, olyan erős, mint amilyen a leggyengébb láncszeme!

Sokan ekkor sem értették, de a hadnagy nem magyarázta. Biztosan úgy vélte, akiknek meg kéne magyarázni, azoknak oly kevés az eszük, hogy már ezért sem kerülhetnek be egy csapatba.

Zolta felébredt.

A sátor résén át látta, hogy odakünn virrad. Ebből tudta, hogy nemsokára fel kell kelnie. Visszacsukta a szemét, jólesett most kicsiny ideig mozdulatlanul feküdni, ha éberen is. Az álom maradéka kerülgette, majd az emléke is hamar elillant. A férfi a hátán feküdt és majdnem ismét elmerült az álomtengerben, amikor asszonya mozdult mellette. Iboly keze elindult tapogatva, óvatosan – ne ébressze a férfit, ha alszik. Ám a két kéz találkozott, és Zolta megszorította a nő ujjait. Így, szavak nélkül mondotta néki: „Ébren vagyok, lelkem.” Szavakra most egy ideig nem lesz szükség, feküdtek hát egymás mellett. Jó volt érezni a könnyű gyapjútakarók alatt a másik karját, az ujjait. Iboly nagyon szerette ezeket a pillanatokat.

…Ám nem sokkal később Zolta kilépett a sátorból. A közelben volt a fehérnép sátra, a fejedelemasszonyt kísérő nők meg a gyerekek fedele. Tisztult az idő, az ég kékült és a szél elcsitult.

A közelben várták a hadnagyok. Sajó mosolya ismerős volt, az öreg Vid pedig a bajszát pödörgette. Biztosan sajnálja, hogy nem mehet a csapattal, viszont a tanácsaira szükségük lesz. Talán elmegy velük a Gyepűig, mi majdnem készen van, de azt nem lépi át. Azért vannak a fiatalok!

Tudta, hogy hosszabb lesz a beszélgetés, hát reggel szólott a szolgáknak: felfűrészelt fatörzseket raktak le körben, arra ülhettek a hadnagyok. Az egyikre egy dísztelen takarót terítettek, ezzel jelezték, hogy ez lészen a fejedelem helye. Mire Zolta odaért, és nem látta Fajszot, egy szolgát szalajtott a fiúért. Immár több mint tíz tavaszt látott, emberesedik erősen, és az értelme kinyílott szépen. Amikor az asszonyok sátrától elindult a gyerek, látszott, nagyon siet, hiszen mostohaapja, a fejedelem hívatja! De amint megpillantotta a hadnagyokat és felfogta, hogy itten most tanácskozás lészen, úgy lassultak le a léptei. Mire odaért, szinte vonult, nem lépkedett. Ahogyan egy leendő fejedelemhez illik. Még messze járt a gyerek, amikor Zolta szólott nekik.

– Megbocsássatok, Fajsz is meghallgatja majd. Hadd tanuljon.

Nem kellett kimondania, miért. Tudta azt mindenki, és nem csak a Megyeri törzsben, hogy Jutas fia Fajsz, ki esztendők óta Zolta fia is, lesz majd az, kit a hat vezér pajzsra emel, ha Zolta nem lesz többé… Bár ez nagyon távoli időnek tűnt, nem gondoltak rá komolyan. Valaki még egy rönkdarabot görgetett közelebb, majd „élére” állította. Zolta helyet foglalt, ekkor a többiek is leültek. Fajsz követte a példát, miközben tudta jól: neki itt nem szabad szólania, csak hallgatnia és okulnia.

– Emlékezzetek: két esztendőnek előtte Arnulf, a bukott nyugati császár, mi szóval a „királyok királyát” nevezik arrafelé, nem nyugodott bele, hogy nem szerezte meg azon napnyugati trónt és tehetős birodalmat. Bár nékünk volt ellenségünk és szövetségesünk is, eljött hozzánk a családjával együtt, és egyfelől menedéket kért ellenségei elől, másfelől a segítségünkre számított. Amit megkapott, emlékeztek rá. Néhányan közületek ott voltak, amikor két csapatunk elindult, és őt kísérve megtámadták Konrádot, ki e néven az első a Német Birodalom trónján. Akkor eljutottatok Bázel városába – Zolta most Sajóra pillantott. A férfi bajusza megrezdült, szemét le nem vette a fejedelemről. Az egyik csapatot akkor ő vezette.

– Eljutottatok olyan távoli vidékekre, mik a Német és Frank Birodalmak fontos részei, mint Elzász és Lotaringia – az idegen helyek nevét folyékonyan mondotta ki Zolta. Sokszor szóba kerültek ezek az Arnulffal folytatott tárgyalások során. Olykor némi örömre lelt abban, hogy hangosan kimondja azokat az oly idegen hangzású neveket: Arnulf, Konrád, Ottó, Elzász, Bázel, Passau, Bréma… Amit egyszer felégettek, másodszor megkíméltek, noha sarc fejében… Néha úgy érezte, egyszer elmehetne a csapattal. Sajnos nem teheti, hiszen akkor ki maradna itt, a Honnak őrzésére?

– Ezen esztendőben két nagy csapatot indítunk – jelentette ki, és több hadnagy szemében látta a megkönnyebbülést. Akiket ide hívattak, mind megfordult napnyugaton, ismerték a szokásokat, a hadrendet. Mind jó kardforgatók, és ami fontosabb, tudják vezetni az embereket. – Az egyik, ahogyan mostanság mindig, a németek földjére indul. Az egyik bajor herceg őszidőn küldött pár zsák aranyat, és ennek fejében elvárja, hogy segítsünk neki ezen a nyáron… És mi segítünk.

Cinkos mosoly villant némelyik bajusz alatt.

– Elverjük a szomszéd herceget, és az sem baj, ha ama megbízó földjét elhagyva nem a Duna mentén vonultok hazafelé, hiszen ott kevés zsákmányra számíthatunk. Másik úton jöttök és lecsaptok minden falura, minden városra.

– Így legalább ismét elhintjük lelkükben a rettegést – merészelt szólani Sajó. Zolta nem haragudott.

– Így vagyon. Ne feledjétek, ha azon idegen földeket tapodjátok, csak addig vagyunk biztonságban mi itt, a Honban, míg amazok egyfelől széthúznak és egymással sem értenek szót, másfelől félik a magyarokat. Ez a két feladat lebegjen a szemetek előtt. Ha a német, frank és alemann fejedelmek, miképpen tíz esztendőnek előtte, összefogtak, mi meg szétvertük őket, azért ez nem mindig lesz így. Igen, barátaim, eljön az idő, amikor megelégelik, hogy rémületben tartsuk őket… De az messze vagyon. És rajtunk áll, hogy azon időt kitoljuk nagyon, nagyon messze.

– Tehát legyünk kegyetlenek? – kérdezte az egyik, Súr nevezetű. Zolta az elmúlt időkben megismerte mindegyiket, tudta a nevüket. Komolyan válaszolt.

– Vajon a németek másképpen viselkednek? A bajorok nem voltak-é kegyetlenek, amikor a szászokkal vagy a morvákkal mérték össze az erejüket? Mindenki kegyetlen, mert így győzhet. Márpedig győznie kell, ha azt akarja, hogy ne mások akaratának engedjen, inkább a saját akaratát viszi át, kényszeríti rá másokra.

– Való igaz – bólintott Sajó. – Nem vagyunk náluk jobbak, bár rosszabbak sem.

Zolta csak később hozta szóba Itáliát. Nem tudta, miért van ez így, amikor kimondta az Itália szót, valahogy édes lett minden a szájában, és kellemes meleg töltötte el a mellkasát. Odabent valami nagyon jó érzést okozott. Pedig csupán annyit tudott Itáliáról, amit mások meséltek neki, kik megjárták ama déli vidéket. Hogy ott mindig meleg van, amikor nálunk szügyig ér a hó a lovaknak, akkor odalenn virágoznak a fák, és olyan gyümölcsök teremnek, amikről itt senki sem hallott, amilyet nem látott. Mintha valami vonzást érezne, mit nem képes megmagyarázni, egyszerűen ott vagyon benne. A lelkében?

Fajsz szeme nyugtalanul járt orcáról orcára. Minden férfi a farönkökön ülve is harciasságot sugallt magából. Nem a bajszuk miatt látszottak férfinak, nem. Volt bennük valami, amit le sem tagadhattak volna. Oldalukon a kard, de messze a lovuk és a többi fegyverük, mégis katonák ők. Kik lelkesen hallgatják a nagy parancsadó szavait. „Vajon egykoron majd az én szavamra ugyanígy figyelnek?” – kérdezte magában a gyerek.

De választ ekkor még nem kaphatott.

A Duna fölött fehér sirályok köröztek.

Nem volt nyár, noha minden a közeledtére mutatott. Meleg volt az idő, déli szelek fújtak, és bár Ígéret hava volt, minden inkább a nyár elejére hajazott. Messze a Napisten hava,[4] de már feléledett a természet. A mezőkön a télen fogant és tavasszal világot látott őzgidák szaladnak az anyjukkal.

Az üllő csengett, néha hangosan, máskor nem annyira. Virág kilesett a tárt ajtón: látta Ernyét, az urát, és Aport, a fiát. Mindketten félmeztelenül, maguk előtt bőrköténnyel verték a patkókat. Amelyik elkészült, abba Apor vájta a lyukakat a majdani patkószegeknek, csak utána dobta a dézsa hideg vízbe, hadd hűljön. Közben az apja máris izzította a tüzet, betette az arasznyi vasdarabot. Mit majd, ha vörösen ragyog, félkörbe hajlít, mígnem felveszi a patkó formát.

Apor reggel nyílhegyeket gyártott, most meg, miután aznap kovácsoltak nyolc patkót, négy kisebbet és négy valamivel nagyobbat, nekilátott patkószögeket készíteni. Ehhez persze most neki kellett fújtatókkal felizzítani a tüzet. Válogatott a vasdarabok között, mert nem mindegy ám, milyen anyagból lészen a patkónak szege! Hiszen az tartja eme „csizmát” a ló lábán. Nem lehet túl hosszú, csak a pata szarujába éghet bele. Izzítják majd újra, ha ott áll a ló, és gazdája tartja ama lábát, amelyet éppen patkolnak. Nem minden állat tűri, mert a közelben izzik a parázs és idegen férfiak keringenek, a lábát emelgetik erővel, olykor meg ütik a patájához… nem könnyű a patkolókovács mestersége.

Ernye figyelte a tüzet. A parázs színéről tudja, mikor „harap bele a vasba”, mikor olvasztja, hát nem várt tovább, a fanyelű nagy fogóval kapta el a következő darabot. A másik fogóval lecsípett a szinte égő fémből, és ott hagyta az üllőn – tudta, mindjárt odanyúl Apor a maga fogójával, és máris formázza a kisebbik kalapáccsal lassan, ügyesen. Így lesz a vasdarabból négyoldalú patkószeg.

Amikor kis idő múltával a kovács felemelte a fejét, látta, hogy a pesti út felől lovas közeledik. Könyökével megbökte Aport és fejével intett az út felé. Apor odapillantott.

– Tán ennek is patkó kell?

Ebben reménykedtek. Igaz, mostanság egyre többen járnak az úton, az oszlopra kiszögelt patkó érteti meg a vándorlókkal, hogy itt kovácsműhely működik. Ha nem hallanák éppen az üllő csengését-bongását… No és sokan járnak a másik úton is, mi a révhez visz.

A két férfi folytatta a munkát, amikor azt látták, hogy Virág kirohan a házból, és mint az eszeveszett, szinte fut a lovas elébe. Nem volt már fiatal ő sem, idestova negyvenszer látta a tavaszt, mégis oly sebesen szedte a lábát… A haja lobogott, mert a nagy futásban a kendője a vállára csúszott. Mezítláb volt, mint mindig, talpai csattogtak a porban. Rohant a magányos lovas elé.

A férfiak akkor eszméltek, ki lehet a közeledő. Van-é más ezen a világon, aki elé Virág így szaladna? Letették a kalapácsot, fogót, s mire megszabadultak a nagy bőrmellénytől, amely majd olyan nagy volt, mint ők maguk, a lovas nyeregből ereszkedett. Virág ölelte görcsösen, szólni sem tudott, könnyek folytak az arcán.

– Kisfiam…

Bars ölelte az anyját. A lova megérezte, hogy szabad, nincsen rá szükség, hát leeresztette a fejét és körbeszaglászott, van-e itt egy kis fű. Meg is találta a kovács háza mellett. Attól kezdve nem foglalkozott az emberekkel, békésen várta, hogy végre megitassák és kapjon egy kis zabot.

Ernye is furcsán érezte magát. Olyasmi fogta el, amit rég nem érzett és megnevezni sem tudott volna. Melegség terjedt szét boltozatos, széles mellében, amikor magához ölelte a fiát, Barsot. Aki az idő múlásával nem hasonlított már az ikerfivéréhez. Bars kisebb volt Apornál, nem annyira izmos, mégis erős. Mit Apor a kovácsolással szedett magára, azok egyenetlenül oszlottak meg rajta. Vékony volt a lába, ellenben vaskosak a karjai, hiszen kovácsolás közben főleg azokat használta. Bars meg katona lett, ahogyan kisfiú korától akarta. Vékony, izmos, kitartó – így szemre ilyennek látszott, és a kovácsmester tudta, hogy valóban ilyen.

Ernye szintén meghatódott.

– Mióta is? Két esztendeje, vagy három, hogy utoljára láttunk?

Virág arcán boldog mosoly szárította fel a könnyeket.

– Akárhány esztendő volt, túl soká tartott… Gyere, fiam, éppen jókor jöttél. Mindjárt kész az ebéd. Ugye, éhes vagy?

Sok szó esett ebéd közben. Bár még csak tavaszidő volt, és a Duna felől hűvös szellők lopakodtak fel a magas partra, azért kiültek a ház mellé. Ott volt Ara is, az ikrek húga, kinek láttán Bars megpödörintette bajuszát.

– Húgom, valóságos szép kisasszony vagy!

Ara elpirult e szavakra, bár látszott a szemén, hogy jólesik a dicséret. Segített az anyjának kihordani az étket a nagy asztalra. Ebéd közben szinte csak Bars beszélt a kalandjairól, ami nehéz volt, mert közben ennie kellett derekasan, hiszen anyja-apja biztatta, és nemegyszer mertek a fatányérjába.

Ernye nemrég kicsiny pincét ásott a ház mögött, s mutatta büszkén a fiának.

– Látod? Vagyon immár pincénk, hol anyád hűsen tarthatja és másnapra őrizheti a tegnapi étket, és van helye a bornak is, mivel olykor a környék lakói fizetnek a patkolásért. No, és nézd a házat, nagyobb, mint amikor legutóbb itt voltál! Egy nyíllövésre meg hamarosan kezdjük építeni azt a másikat, miben Apor fog lakni. Ő sem olyan fiatal már, nősülnie kell. Anyád unokákat akar – magyarázta.

Ekkor már az asztalnál ültek. Ara valóban szép leánnyá serdült. Míg Bars próbálta kiszámolni, hány tavaszt láthatott a húga, a kovácsmester esze is erre járt, csak éppen fiai korát számolgatta.

– Biz’ nehéz elhinni. Azon esztendőben jöttetek a világra, mikoron a hét törzs összes népsége átaljött a keleti Nagy Hegyeken. Annak pedig legalább húsz… nem, annál több… lehet huszonnégy vagy netán huszonöt esztendeje? Most értette Virágot, ki attól fél, hogy nem lészen unokája, egyetlenegy sem. Hiszen az ikrek már öreglegények! Ki férfi e korban vagyon, annak négy-öt fia, lánya szaladgál a háza körül!

Barsot szemlátomást nem aggasztották efféle dolgok. Nagyon jól mesélt kalandjairól. Arról, hogy kétszer is megjárta napnyugatot. Egy csatáról, ahol szászokkal kerültek szembe, és bizony néhány ősi fortéllyal sikerült őket megtéveszteni. Az ellen megfutott, és ebben derekasan kivette részét. Virág kérdezett volna valamit: „aztán vigyáztál magadra, kisfiam?”, de maga is érezte, hogy ezen csak mosolyogna a család. Bars katona lett, ki az ellent gyilkolta, haddal járt messzi földre, idegenek közé, ezer veszélynek tette és teszi ki magát… Nem, az ő kisfia aligha vigyázott magára.

Az ebéd végén voltak, Ernye töltött három fakupába, a férfiak ittak és Bars mesélt.

– Nem tudom ama város nevét. Tudjátok, az milyen? A város? Hát van neki vára, innen a neve a mi nyelvünkön. Bár ez nem igaz, mert akadnak arrafelé városok, miknek nemhogy váruk, bizony védelmező falaik sincsenek. Annyira békességben élnek az emberek, hogy erre nincsen szükségük. De lehet, ezután majd lesz, mivelhogy mi jártunk arra… Az egyiket hajnalban megrohantuk. Még föl sem ébredtek a lusta szászok, békésen horkoltak a házaikban. Csak pár fegyveres szolgájuk meg a kapuőrök szálltak velünk szembe… No, nem sokáig, levágtuk őket mind egy szálig. A csapat nem volt nagyon számos, nyolcszor százan voltunk, de olyan ordítással rohantuk meg őket, hogy azt hitték, tízszer ezeren vagyunk az utcákon. Hogy mi az utca? Hát olyan út, aminek két oldalán házak állanak. Nem úgy, mint itt nálatok a folyónak partján, hanem szerte egy nagy területen állanak a házak egymáshoz közel, sőt ahol szegényebbek az emberek, ott a házak falai összeérnek…

Apor szeme kimeredt a hírre, bizony az apjuk is nehezen hitte el.

– És miért vagyon így? Nincs elég hely minden háznak külön?

Bars mosolygott és folytatta.

– Hej, apám, ha azt látnád! A nagyobb városokban akadnak olyan házak is, ahol egymás tetejére épültek! Kik alant laknak, azok bizton hallják, hogy a fejük fölött mászkálnak az ott lakók.

No, ezt már sehogyan sem hitték el. Ara is csak pislogott. Mind a négyen meg voltak győződve, hogy Barssal egy kicsit elszaladott a ló, a szavak lova.

– Hát ne mondjad már, fiam! Miért tennének ilyesmit?

– Furcsa népek azok, arra napnyugaton – magyarázta Bars, és ivott a boroskupából. Apor látta, hogy keveset iszik. Mint aki most is katona, s hadi úton jár. Nem veszítheti el a józanságát. – Nem törzsekben élnek, és nem szálláshelyeken, mint mi, magyarok. Télen és nyáridőn ugyanott laknak, ki falun él, mind földet mível. Grófok meg hercegek a nagy földek urai, s mindnek fölötte áll a nagyobb úr, kit egyszer egy morva barátunk králnak nevezett, a mieink közül meg többen királyt mondanak. Azok meg olyan nagy palotákban laknak…

– Palota? Az mi? – kerekedett el Ara szeme.

– Egyet láttam, messziről. Oly fényes volt, hogy csak na! Valami szász fejedelem lakott benne, mesélték, hogy vagy ötször tíz szobája van, meg sok konyha, pince, istállók vagy kétszer száz lónak, meg katonaszállások.

Ernye már az elején elakadt, talán nem is hallotta a többit.

– Ötször tíz szoba? Hát minek kell annyi, még ha fejedelem, vagy hogy mondtad, afféle král lakik benne?

Aztán másról is esett szó. Anyja kérdésére – „aztán rendesen kaptok ti enni, édes fiam?” – Bars hosszan mesélte, hogyan készült előző esztendő őszén a porrá tört főtt és szárított marhahús, amit kisebb-nagyobb zacskókba varrva visznek magukkal a pótlovak hátán. Meg hogy vadásznak útközben. Bizony, nemegyszer tíz napon át szünet nélkül lovagolnak, utána tartanak egy vagy két nap pihenőt. Maguk varrják elszakadt ruháikat, cserélik a lovak repedezett hámját, gondozzák fegyvereiket. Aztán, ha megtámadnak egy-egy falut, aznap este zsákmányolt marhát vágnak, és mindenki degeszre eheti magát, „bár, tudod, anyám, nyolcszáz embernek egy marha nagyon kevés, kettőből is alig futja egy jó vacsorára…”

Jó ideje beszélgettek, amikor Virág felállt az asztaltól.

– Gyertek, mindahányan, elmegyünk az én fivéremhez. Hadd lássa az én katona fiamat.

Apor és Ernye egymásra pillantottak. Egyiknek sem volt nagy kedve most, amikor ilyen jól belaktak, és egy kis bor is lecsúszott a torkukon, gyalogolni felfelé a Dunának partján a folyással szemben, a sógor házához. Azonban látták, Virág mindenképpen szeretné megmutatni „katona fiát” a fivérének, hát sóhajtva engedelmeskedtek.

Csák vette őket észre elsőnek. Tán hét vagy nyolc tavaszt láthatott, és egyedüli gyerek maradt – Lina többé nem esett teherbe. A révhez járók így is megnézték sokszor a gyerek világos fejét, szőkesége valósággal virított. Aztán amint megjelent mellette az anyja, Lina, a maga igazi német szőkeségével, megértették, miért szőke a gyerek.

Bors egy magyar és egy morva legényt alkalmazott. Amikor éppen nem volt fuvar, nem kellett átalevezni a Dunán, akkor a dereglyét kikötötték és folytatták a nagy ház építését. Bors és Bars összeölelkeztek. A nagybácsi kedvelte unokaöccsét, akit igen ritkán látott. Meg is jegyezte:

– A nevünk csak egy hanggal különbözik, mégis oly ritkán jársz erre, öcsém!

– Lehet, ezután még ritkábban jövök – mondta Bars halkan, hogy az anyja ne hallja. Bors, a révész rögtön felfogta, mi a helyzet, és elvonszolta a férfit az épülő ház felé, mintha azt mutogatná neki. Közben halkan kérdezte:

– Ismét útnak eredsz?

– Nekik még nem mondtam – intett fejével Bars a szüleire, testvéreire. – Ha holnap, hajnalnak hasadtával átvinnél engem a túlpartra, megköszönném. Merthogy nem messze innen, a Somogy törzsbeliek földjének szélén gyülekeznek a hadak, melyek Itáliába indulnak. Magam is köztük leszek. Már tizedes vagyok… – húzta ki magát. Bors rábólintott a kora reggeli fuvarra, aztán büszkén mutatta új birodalmát.

– Már csak a tetőt kell felhúznom rá, hamarost jő egy ács Budáról az embereivel. Akkor készen lesz a fogadó. Mint látod, abban a végében lészen a konyha nagy tűzhellyel, azért oda építettem a kéményt. Mögötte, kint az udvaron a kenyérsütő kemence. Ímhol a ház mellett a pince, s nem kintről lészen a bejárat, nehogy afféle rossz emberek feltörjék az ajtaját, az hát a konyha felől lészen. Két szobát felhintek szalmával, abban heverhetnek az utasok, és amott lészen a félszer, ami alatt a lovak éjszakázhatnak…

Csák nem tudta levenni szemét Barsról. Annyit tudott róla, hogy Ernye bácsi fia, mint Apor, hasonlítanak is egymásra, bár nem nagyon. Az ő apja meg Bars anyja testvérek – eddig jutott a rokonság elképzelésében, s itt abbahagyta. Tágra nyílt szemmel figyelte a férfit, a lépteit, a mozdulatait. Katona ő, igazi katona! És mint nemsokára megtudta, hamarosan egy csapatban lesz, kik napnyugatra mennek el. Tizedes is, tehát rangos, nem akármilyen egyszerű fegyverforgató!

Apor vette észre, hogyan néz a gyerek a férfira. Így aztán amikor a többiek elmentek megcsodálni a készülő fogadót – amely legalább három esztendeje épülgetett –, Apor félrevonta Linát.

– Vigyázz Csákra jobban – mondta halkan. A német asszony addigra nagyon is magyarrá vált, bár a beszédén rögtön érezte mindenki, hogy nem az anyatejjel szívta magába a nyelvet. Apor most vette észre, hogy Lina milyen szép lett. Soha nem volt igazán szép nő, ám most, talán nyolc esztendővel azután, hogy Bors asszonya lett, szépen kikerekedett. És mintha kicsivel magasabb lenne, mint régebben? Az asszony kérdő tekintetére megmagyarázta.

– Bars fivérem, mikor ekkora volt, ő is csillogó szemmel nézte a katonákat. Mindig közöttük forgott, ha tehette. Aztán fegyverekkel kezdett foglalatoskodni, a végén, ha a tűzhöz jött, csak azért, hogy nyílhegyeket öntsön, a kovácsolás már nem érdekelte. Katona akart lenni, és az is lett. Ha nincs ellenedre, ne tégy semmit. De ha nem szeretnéd, hogy az egyetlen fiad hadakkal járjon és életét kockáztassa, akkor ne hagyd, hogy így bámulja a fegyvereseket.

Lina kék szemében megértés villant. Bólintott, amivel köszönte is Apornak, hogy szólott.

Bars meg csak állt, hallgatta a nagybátyja áradozását a fogadóról, megnézte annak minden szegletét. Ám közben arra gondolt, a szülei és a rokonai egy helyben akarják leélni az életüket. „Mitől lettem én ennyire másféle?” – jutott eszébe a kérdés, amire nem kapott választ. Kicsit tartott az estétől, amikor bejelenti a kovácsműhely melletti házban, hogy másnap reggel el kell mennie… Lészen sivalkodás, talán Ara is sírva fakad, az anyja meg bizonyosan. Látta magát, amint hajnalban felnyergeli a lovat. Lehet, senki meg sem hallja? Búcsú nélkül mehet el, és ennek jobban örült volna. Látta magát, amint a félhomályban kantáron vezeti a lovát feljebb, a révhez. Előjön Bors és egyik evezős fiúja, lova patája tompán dobban a dereglye deszkáin, ellökik a parttól, a férfiak eveznek, aztán a túlparton, mikor valamelyest kivilágosodik az ég, legalább keleten, elindulhat nagy útjára. Azt majd el sem meri mondani a szüleinek, hogy az itáliai hadjárat egyik esztendő tavaszától a következő őszéig tart… Hát most nem is akart erre gondolni.

KÉSZÜLŐDÉSEK

Az idős férfi megtorpant a fejedelem előtt.

Bölcs volt a neve, talán nem véletlenül. Ősz a haja és a szakálla, lassú a mozgása. Azt beszélték róla, hogy van talán ötvenesztendős. Életének felét a Nagy Hegyeken túl, Levédiában töltötte. Annyi bizonyos, hogy valaha katona volt, aztán egy sebesülése végleg a törzsénél marasztotta. A besenyő kard nyoma jól látszott a bal orcáján, végig futott le a nyakán és a mellén. De Bölcs sohasem említette, nem hivalkodott vele, ki látta, látta, aki meg nem vette észre, hát annak nem mutogatta. Ilyen volt.

– Árpád fia Zolta, hívattál engem.

– Így vagyon, Bölcs – Zolta a háza mellett fogadta az öreget. Ígéret havának végén jártak. Még pár nap, és igazi hőség terjed szét a legelők fölött, tán az északi hegyekben is felforrósodik a levegő. Mire elkezdődik Napisten hava, azon isten sugaraival beteríti majd a földet, érleli a termést.

Egy kis hársfa növekedett a ház mellett. Ezen esztendőben a fejedelmi szálláshely legalább egy ideig még a Dunának nagy, északi kanyarulatában volt. Innen leláttak nyugat felé a folyóra, keletre néhány magas hegy állott. A folyó a közelben kanyarodott végleg dél felé, hogy végigmenjen a nagy síkságon, hol feltöretlen a föld, legelők végtelen során gulyák és ménesek, nyájak és kondák százai járnak szabadon, egészen Magvető havának[5] végéig, mi után csupán két téli hónap vagyon egy esztendőben.

Nem volt amolyan nyugati mintájú asztal vagy szék, bár sokan láttak olyanokat napnyugaton. Két kidöntött fatörzsre ültek le egymással szemben. Bölcs ráncos arcából élénk, szinte fiatalos szemek csillantak Zoltára. Aki megvárta, míg elhelyezkedik az öreg, akkor nyitotta ajakát szóra.

– Azt beszélik, sokat láttál és hallottál, no meg tanultál. Jártál Bizáncban és megfordultál Bajorföldön. Követe voltál atyámnak, ki megbízott benned. Kiket felőled kérdeztem, mind azt mondották, becsületes és nagy tudású ember vagy, ki sohasem a dicsőséget hajszoltad, inkább a tudást gyűjtötted.

Szavai szemlátomást jólestek az idős férfinak, bár érződött némi nyugtalansága: miért mondja ezt neki a fejedelem? Mit akar tőle Zolta, Árpádnak legkisebb és máig egyetlen fia? Maga is meglepődött, amikor Zoltától ezt hallotta:

– Szeretném, ha nevelője lennél Taksonynak, Levente fiának, ki egykoron majd az utódom, Fajsz helyére lép.

Bölcset meglepte a dolog. Tizenegy napig vándorolt gyalog, hogy elérje ezen vidéken a Dunának nagy kanyarját. Többször kért útbaigazítást. Kit érte küldtek, annak sem volt könnyű dolga, míg megtalálta az öreg jurtáját ama hegy lábánál, mit számos bükkös erdeje miatt mind gyakrabban hívtak Bükknek. De most ideért, itt volt. Csekő hadnagy, a nagydarab, kicsiny bajuszos férfiú vezette őt az imént fejedelme elé, és most egy katonájával, ki félelmetesen jó íjas hírében állt, nem messze várakoztak. Zolta nem hitte, hogy az idős férfi valami merényre készülne, de nem szólt rá Csekőre. Legyen csak a közelben, figyelje a vendég minden mozdulatát, ez a dolga.

Bölcs szeme beleakadt Zolta tekintetébe. Két szempár fürkészte egymást, majd az öreg szólott.

– E szavakkal, miket most hozzám intéztél, két utódodat is kijelölted egyszerre.

Zolta mosolygott.

– Jól látod, és ebben nincsen semmi különös. Soha nem titkoltam, hogy korán elhalt Jutas bátyám fia, Fajsz lészen az utódom. De ott vagyon még Levente bátyám sarja, Taksony is. Mivel a szokásaink szerint mindig a nemzetség idősebb, ám rátermettebb tagja lészen a fejedelem, hát Taksony követi majd Fajszot.

– Már akkor… miután te elmentél…

– Mondd ki: a halálom után!

– A halálod után Fajsz következik, viszont ki tudja, tényleg Taksony lészen-e annak utódja? Ugyan a törvény szerint Árpád vérei közül kell választani a hét vezérnek fejedelmet… talán nem Fajszot akarják majd? És jóval utána Taksonyt, kinek pajzsra emelésébe már semmiképpen sem szólhatsz bele?

Zolta még mindig mosolygott.

– Te is tudod, Bölcs, hogy álmainknak nem szabhatunk határt. Én bizony az akaratomra se teszek zablát, nem fékezem azt. Fajszot magam nevelgetem a magam módján, vagyis biztosan nem olyan jól, ahogyan azt te tennéd. Taksonyt reád bízom. Ő még gyermek, olyan, mint a puha folyóparti agyag: gyúrható. És ezen gyúrás lészen a te feladatod. Mondj el neki mindent, mit láttál eddigi életedben, ismerje meg magyar ősei történetét, nemcsak Etele királyunkig visszafelé, hanem halljon azon időkről is, amikor őseink jeges északi tájakon vándoroltak, meg a baskíroknál éltek… Halljon minden népről, kikkel egykoron szövetségben vagy háborúban állottunk, a kazároktól a bolgárokig, a szlávoktól a besenyőkig, mindenkiről tudjon meg mindent, amit te tudsz. Tanítsd meg neki, hogyan lehet egyenes és becsületes. Meg kell tudnia, hogyan védekezhet a hatalom rontása ellen.

Az utolsó szavak megrázták Bölcset, inkább kellemesen. Mégis rákérdezett:

– Azt akarod, hogy olyan legyen, mint atyád volt? Vagy mint te vagy?

– Nem merem magamat atyámmal összehasonlítani – felelte szerényen Zolta. – Bár talán hallottad, hogy én igyekszem egyenes maradni. Biztosan nem vagyok olyan bölcs, mint te, nem tudok annyit a világról, csupán népem javát tartom a szemem előtt, és nem teszek semmi olyat, mi nekik ártana. Ha meg csapatokat indítok idegen földekre, annak megvagyon az oka és a haszna.

Bölcs egy pillanatig gondolkodott, hát a fejedelem folytatta.

– Velem és házam népével fogsz lakni, bárhol legyen szállásunk. Ruhádra, csizmádra ne legyen gondod, ahogyan az étekre sem. Azt eszed majd, amit a családom. Semmiben nem lészen hiányod, és ama kettő esztendő múltán, ha Taksony szeme megnyílik és elméje béfogadja mindazt, amit te adhattál neki, bő ajándékkal megrakodva, a fejedelmi ménesből választott ló hátán térhetsz haza.

Iboly jött feléjük. Kézen fogva vezette a kisfiút. Taksony sovány volt, szeme sötét, élénk. Éppen olyan, mint Bölcsé, noha az élet folyamának kezdetén, kíváncsian szemlélve a világot. Zolta és Bölcs odakapták a fejüket. Az öreg merően nézte – nem az asszonyt, inkább a fiút. Tudta, most kell döntenie, hiszen ha ideér anya és fia, ugyan mit mondhatnak neki, ha ő nem vállalja? Hát visszarántotta szemét Zoltára és bólintott. Ennyi elég volt. Mire amazok odaértek, mindkét férfi felállt.

Csekő messziről annyit látott, hogy Iboly Bölcs kezébe adja Taksony kezét. A kisfiú először vonakodva indult el a jurták felé, visszanézett az anyjára, aki biztatóan intett neki. Ugyanígy tett a fejedelem.

– Mit gondolsz, szívem, jó lészen ez a fiunknak?

– Köszönöm, hogy így mondtad. Bár nem én vagyok Taksony apja, te tudod a legjobban, hogy fiamként szeretem.

– Nem baj, hogy halott gyermeket hoztam a világra? És néked másodjára is csak leányt szültem?

– Nem haragszom, hisz az a Nagyisten akarata volt. Nem a tiéd, és nem az enyém. Voltaképpen két fiam van, látod?

– Két bátyád fiai…

– Az én véreim akkor is. Kik majd átveszik a helyemet, ha eljön az idő. Ami még messze vagyon!

A csendes kis völgyet felverte a vadászok kiabálása.

Bojta a tisztás szélén, a kis patak mellett lakott. Egykoron az urával, ki azonban esztendőknek előtte meghótt, azóta az asszony egyedül maradott a kunyhójukban. A férje annak idején azt tervezte, lészen ebből nagyobb ház, aztán a kórság legyűrte. Majd egy esztendeig feküdött és szenvedett, pedig Bojta megtett mindent, hogy fájdalmait csillapítsa. Olykor sikerült, hiszen gyermekkorától ezzel foglalkozott. A nagyanyjától tanulta meg, melyik erdei, mezei növény mire való. Bár senkinek sem mondotta eddig, bizonyos volt abban, hogy a Nagyisten minden fába, fűbe, gyökérbe, kéregbe, virágba, gyümölcsbe elrejtett valami gyógyító szert. Ha száz esztendeig élne, akkor sem fedezné fel mindegyik titkát, sejtette az asszony.

Most hallotta a kiáltásokat, ahogyan minden nyáron megesett ez néhányszor. Valami nagyúr jön erre kis csapatával, hajszolják az őzet, a szarvast. Nagy a hangjuk, pedig hát jobban járnának, ha csöndesen poroszkálnának lovaik hátán, úgy talán több vadat lepnének meg. Csakhogy fiatal férfiak ezek, kikben nagy a vadászláz, nem tudnak csöndben maradni, egyik sem az a fajta.

Bojta kiment a kunyhó elé. Sövényből font egy kerítést, mi néki derekáig ért, ott nevelte a gyógyító növényeit. Nyúl, őz és más efféle rágós fajta nem kívánatos, azért a kerítés. A falu messze van, de az ottaniak jól tudják, hogy Bojta, a gyógyító hol lakik. Már kitapostak egy ösvényt. Kinek bármi baja esik, hozzá jön, vagy valakijét küldi. Bojta olykor bemegy a faluba, ami majdnem úgy rejtőzik a völgy egyik erdejében, ahogyan az ő kunyhója itt a másik erdő tisztásán. És viszi a füveit vászonzsákjában, vizet forral a főzetének, itatja a betegeket, ellátja sebeiket. Olykor vajúdó asszonyokhoz is mennie kell. Különösen azoknak van szükségük segítségre, kik először szülnek gyermeket. Megesik, hogy holtan jő világra a gyermek, vagy hogy az anya is odavész… Ilyen az élet.

A kert másik felében minden megterem, mire szüksége van, télire eltehet ezt-azt. A kis kemencében minden ötödik napon süt két cipót, mert hát kap a betegektől lisztet. Meg télire szalonnát, szárított húst. Gyümölcsöt maga aszal, kis kamrája őszidőben mindig megtelik, hogy aztán tavaszidőre kiürüljön. Kik tanácsért fordulnak hozzá, sohasem jönnek üres kézzel, ki egy csirkét, ki tojásokat hoz. Nemrégen kapott egy kecskegidát, elvan a kis karámban, olykor hosszú kötélen kiengedi a fák közé, legelhet kedvére, és hamarosan tejet ad majd.

Hallotta, hogy elcsitul a zaj. A vadászok elmentek? Talán igen. Mert az asszony hallása az erdei élet során igencsak megélesedett. Ugyan jól elmúlott negyvenesztendős, talán negyvenötnél is több – ki tudhatja? Ő nem számolja. Amíg tart, addig tart. Bár nem kellemes arra gondolni, ha megbetegszik, leesik a lábáról, ki fogja ápolni, ki itat vele gyógyfőzetet? Ha sebe lészen, ki kenegeti írral?

Ment volna vissza a házba, csak egy pillantással ellenőrizte, hogy a kecske nem rágta-e el a kötelét. Pedig nem szokta, szelíd fajta. Télen majd vele alszik a kunyhóban, nehogy megfagyjon vagy idecsalja a farkasokat. Addig egy kutyára is szert tesz, határozta el.

Akkor hallotta meg a kiáltást. Ez bajt sugallt, nem vadászörömöt. Nem így kiáltanak azok, akik szarvast űznek felajzottan, gerelyt és íjat markolnak és száguldó paripa hátán ülnek… Most egészen másképpen dobogtak a paták. Mind közelebb lehettek a lovasok, ám valami okból lassan jöttek, vigyázva, fojtott hangon szólottak egymással is.

Bojta az ösvényen várta őket. Elöl gyalog futott egy paraszt a faluból, Bojta ismerte. Ha az urak vadászni mennek, legtöbbször a már nem fiatal, bajuszos Gerébet kérik vezetőnek. Sejtik, hogy szokott vadászni, és senkié ez az erdő, ez a föld, ki itt él, vadászhat. Mindenesetre az öreg Geréb megmutatja, merre járnak inni a szarvasok, ismeri rejtekhelyeiket, ösvényeiket… Ő hozta ide az idegeneket?

Öten voltak, vagyis… hatan. De az a hatodik nem saját erejéből ült a nyeregben, két oldalról támogatták, így is előreesett a feje, lova sörényére borult nemegyszer. Pedig óvatosan lépdeltek vele. Mintha a lova, egy szép pej kanca is tudná, hogy baj van, hát lassan lépkedett. Geréb szaladt a lovasok előtt, rettentően lihegett, annyit tudott kinyögni:

– Azon úr… vaddisznóval… belevágta ugyan a gerelyt, de az állat…

Még mesélte volna, hogy a sűrűben nem lóháton, hanem gyalog próbáltak a vad után menni. Az meg a bokrok között rejtőzött, és a hátában álló gerely felbőszítette. Talán máskor elmenekült volna, túl sok idegen ember- és lószag volt ott hirtelen. De a hátában érzett fájdalom miatt nekirohant az ellenségnek. Az embernek.

Bojta ezt már csak sejtette, mert tovább nem figyelt Gerébre. A másik öt lovas lassan emelte le a nyeregből a sebes urat. Ő volt köztük a legidősebb, talán harmincöt tavaszt láthatott. Az egyik lovas, éppen a legfiatalabb, jó, ha tizenöt esztendős lehetett, ott termett Bojta mellett.

– Sebes lett az apám! Azt mondták, te vagy itt a gyógyító, a füvesasszony! Segíts, kérlek!

Bojta amúgy is segített volna, de a fiú szépen mondta: „kérlek”. Az öregasszony annyit mondott:

– Fektessétek a földre – a kunyhó elé mutatott –, hadd lássam a sebeit!

Mire visszajött a kis vödör friss patakvízzel meg a fehér vásznakkal, és a kunyhóból kihozta a sebekre való íres cserépedények egyikét, az urat a hátára fektették. Nagyon jajongott. Lehúzták a nadrágját, mert az egyik lábán a sebek a combján és a térde körül voltak, a másikon pár karcolás látszott. Bojta nem csak a sebeket látta, hanem azt is, milyen fehér a férfi bőre. Ez bizony soha nem jár ruhátlanul a nap alatt, nem dolgozik kint a mezőn naphosszat, nem megy úszni egy folyóba sem. Aztán máris a sebekre figyelt.

– Álljatok távolabb, jó uraim – mondta fel sem nézve. A vadászok, kik eddig árnyékot vetettek rá, hátrébb léptek. Egyedül ama fiatal maradt közel, a sebes feje mellett guggolt.

– Apám, légy erős! Ímhol a segítség.

Bojta nem szaporította a szót, ez különben sem volt szokása. Látta a férfi arcán, hogy igen sápadt, sok vére elfolyhatott. A vaddisznó agyarának egyik szúrása sem ért eret, mert akkor már nem élne, de még mindig jött belőle a vér, igaz, csillapodott. Gyorsan merítette két markát a vödörbe, a tiszta, hideg vizet arra a három sebre csorgatta, a kisebbekkel nem törődött. Később lemossa, de most itt kell tenni valamit, hogy a vére ne folyjon tovább. Már a kezében volt ama kis kerek levél, ami itt nő a kertjében. Hamarjában idejövet letépett néhányat. Előbb lemosta a sebeket, aztán rájuk tette a kerek leveleket. Mások szeme észre sem veszi őket, rájuk is lépnek, hiszen valamiféle gyom az, gondolják. Megvárta, míg eláll a vérzés, közben lemosta a kisebb sebeket, azok nem véreztek, és a másik lábán is kitisztított mindent. Azokon nem volt mit kötözni, a kisebb íres tálból vett kicsit a tiszta ujjára, végigkente, a sötétzöld „sárból” jutott mindenhová. Aztán a sebes férfi jobb lábának három vérző pontjára figyelt. A kerek levelek nem csak elállítják a vérzést, ha régebbi a sebe, kihúzzák belőle a gennyet. Itt szerencsére friss volt a sérülés.

A vadászok, vagyis az úr, a fia és kísérői szótlanul álltak körben, és nézték, mit művel Bojta. Ő nem velük törődött, a sebest figyelte. Amíg értelmesen néz és orcáján ott a fájdalom jele, addig nem alél el, tehát jól van és jól is lesz. Bár a férfiember rosszabbul tűri a fájdalmat, mint a fehérnépek – ha egy férfinak kellene szülnie, abba bizonyosan belehalna azon nyomban! –, magában elismerte, hogy ez az ember nem panaszkodik. Pedig az állat agyarai mélyen beléje hatoltak. A vérzés elállt – a sebek kitisztítva, hát akkor vette elő a nagyobbik cserépedényt. Levette a fából faragott fedelét – ezt is a nagyanyjától örökölte. Akkor nem itt laktak, hanem a Nagy Hegyektől keletre, a folyók között. Nagyisten, milyen régen volt! Bojta akkor még húsz tavaszt sem látott.

Finoman érintette ujjaival a sebek környékét, ám az úr így is felnyögött. Majd szaporán lélegzett, de hősiesen tűrte, hogy a javasasszony ujjai szinte behatolnak a sebekbe… Ám ennek így kellett lennie. Tisztára mosott keze ujjaival nem csak kívülről kente az írt a sebekre, hanem beléjük nyomta, hogy jusson mindenhová. Egy kis vért is kinyomott akaratlanul, letörölte, óvatosan, ne vesszen kárba az ír. Csak utána takarta le tiszta vászonnal, sőt rákötötte erősen, ne férjen alá a levegő, se piszok. Amíg tiszta a seb, addig gyógyul.

Az égen felhők húztak el, erősödött a szél. Bojta tudta, ez mit jelent. Felállt a sebesült mellől.

– Urak, nem hagyhatjuk őt itt. Vigyétek be a kunyhóba, a derékaljra. Itt kell maradnia legalább hat napig, utána elvihetitek. Előbb nem.

Ahogyan szólott, úgy történt. Senki sem méltatlankodott, hogy egy asszony parancsára kell ugraniuk. A fiatal legény elsőnek markolta meg apját a két karja alatt, a többiek segítettek. Nagyon óvatosan vitték, a sebéhez senki sem ért hozzá. Bojta megvárta, míg kijönnek, bement, és takarót tett a férfi lábaira. Akkor nézte meg jobban a fiatalembert, aki úgy érezte, mondania kell valamit magukról.

– Az apám Zsolt, én meg Szalárd vagyok. Messze innen a szálláshelyünk, és hallottuk, hogy itt sok a szarvas, hát eljöttünk vadászni. De ma egy vadkannal találkoztunk. Köszönöm néked, jó asszony – a férfi a tekintetét Bojtára vetette. Aki illendőnek tartotta, ha szintén bemutatkozik.

– Bojta a nevem, özvegy vagyok. Még ne köszönj semmit. Várnunk kell, és ha harmadnapra nem lészen atyádnak láza, nem forrósodik fel a teste, akkor segített az ír. Addig ott kell feküdnie, majd vigyázok rá.

Valahol távol megdördült az ég, a felhők összesűrűsödtek, a napfény eltűnt. Bojta annyit tanácsolt:

– Ezen Geréb elvezet a falujukba, ott lészen szállásotok bizonyosan. Te gyere el mindennap, a többiek várjanak. Aztán, ha atyád gyógyulásba fordul, a falusiak adnak nektek egy szekeret, mivel elviheted őt. Lóra ne ültessétek, mert a sebei ismét megnyílhatnak.

Úgy szólott, mint aki bizonyos abban, hogy öt vagy hat napnak múltán ama sebek kezdenek bézáródni. De ezt nem tudhatta, mert mindig történhet valami, a sebek furcsa dolgok. Még hozzátette:

– Gondoskodni fogok atyádról, nappal és éjszaka. Ha eső lészen, béhúzódok a kunyhómba, ha nem esik, kint alszom előtte.

Nem tette hozzá, hogy úgysem szokott sokat aludni. Figyeli majd a sebes minden lélegzetét, hiszen az elárulja az állapotát. Főz olyasmit, ami biztosan nem árt néki…

Másnap Szalárd már reggel megérkezett, gyalog jött a faluból, és ott maradott délutánig. Igaz, nem sokat beszélgetett a füvesasszonnyal, inkább az apjával. Azután eljött másnap és harmadnap is. Negyednap együtt örültek mindhárman, mert a jelek szerint Zsolt úr sebei tiszták maradtak és javában gyógyultak. De Bojta nem engedte, hogy lábra álljon. Csak az ötödik napon, amikor a kisebb karcolások a másik lábán bevarasodtak, sőt a három nagy sebén is var lett, mi már jól védelmezte – akkor Bojta utoljára kente rá az írt, utoljára kötözte be őket.

– No, most már szerezhetsz szekeret, jó uram – mondta Szalárdnak –, két nap múlva elvihetitek. Csak puha derékalj legyen ama szekéren, a legjobb, ha friss, töretlen szalmára fekszik az atyád. És gyakorta álljatok meg, hogy a rázkódást kipihenje.

Amikor pedig megérkeztek a lovasok a szekérrel, egy kisebb tégelyben adott Szalárdnak az írból.

– Ha útközben mégis felfakadna valamelyik seb, ezzel kenegesd, jó uram.

Szalárd orcáján még nem nőtt szőr. Se bajusza, se szakálla nem volt. Olyan gyerek volt még! Csak éppen most, hogy az atyjáról kellett gondoskodnia, lett voltaképpen felnőtté. Hosszú út várt rájuk, távol van a szálláshelyük, ahol a Kürt-Gyarmat törzs letelepedett vagy huszonöt esztendőnek előtte.

Két lóra nem tettek nyerget: az egyik Zsolt úré, a másik azon szolgáé, ki mostantól a szekeret hajtja. Zsolt úr hálásan mosolygott Bojtára, ám háláját a fiára bízta. Elindult a szekér, amikor Szalárd egyik kezében a lova kantárjával megállt Bojta előtt.

– Hej, füvesasszony, hogyan háláljuk meg, amit atyámért tettél? – és mentéje zsebében keresett pénzt. Már-már elővont két aranypénzt, mit talán Itáliából vagy Bajorföldről hoztak ide, mire az asszony tiltakozva emelte fel a kezét.

– Jó uram, ne adj nekem aranyat! Híre terjedhet a környéken, hogy a magányos özvegyasszonynak aranya vagyon…

Nem kellett tovább mondania, Szalárd volt annyira felnőtt, hogy értette, ki tudja, miféle emberekhez jutna el a hír. Akik képesek megkeresni az erdei kunyhót, kik hallanák az asszony segélykiáltásait? Ezért annyit kérdezett:

– Nemzetségünk fiai nem szeretnek tartozni senkinek. Mondd meg nékem, Bojta, hogyan hálálhatjuk meg, amit tettél az atyámért!

A füvesasszony korábban gondolkodott ezen, s annyit mondott:

– Jó uram, ha inkább a falusiaknak adnál egy aranyat, aminek fejében ősszel hoznak nekem szárított húst, hogy kibírjam a telet, mi errefelé csikorgó szokott lenni… Meg vágnának nékem tűzre való fát, hogy a rettentő hidegben ne fagyjak halálra.

Szalárd rámosolygott.

– Így lészen, Bojta asszony.

– Vigyázz magadra és atyádra – mondta búcsúzóul. Aztán nézett a lovas után, míg az el nem tűnt az erdő fái között. Csak utána indult, hogy rendet csináljon a kunyhóban és kiengedje legelni a kecskét.

Jöttek a legények mindenfelől.

Ez volt a somogyi gyülekezőhely. Egy lapos kis fennsík, amelyről, ha nyugatra néztek, látták a Blató, vagy ahogyan újabban nevezték, Balaton tavát. Északon alacsonyabb hegyek kéklettek a távolban, körös-körül meg szelíd, fiatal fákkal benőtt dombok. Egy kisebb juhnyáj legelészett az egyik napsütötte oldalán: a fejedelem parancsára küldték ide, hogy legyen étek a sok száz embernek, mígnem útnak indulnak. Sőt mielőtt útra kél a sereg, a maradék birkákat is levágják, megsütik, elegendő lesz annyi sok embernek, míg elérik a Gyepűt.

Gyűltek, gyűltek. Legkorábban, még tavaszidőn az erdélyiek indultak el, kik főleg a gyula törzséből valók, és jöttek velük székelyek is, kiket inkább szótlanságukról ismerhettek. Egyre érkeztek észak felől is. Vitézek a Garam folyó mellől, sőt távolabbról. Aztán jöttek délről, a Duna és a Dráva vidékéről. Nekik így volt rövidebb útjuk. Ezek a csapatok hol tíz, hol meg húsz vagy több harcosból állottak. Minden tíz élén lovagolt egy tizedes. Tavasz elején válogatták ki katonáikat. Zolta fejedelem parancsára mind a hét törzsből, sőt az északkeleten táborozó kabaroktól is fogadtak harcosokat. Két nagy gyűjtőhely várta őket. Az egyik, a nagyobb a német földekre induló csapaté lett, mit a Buda nevű helyen, a Dunának nyugati partján jelöltek ki. Ott – mesélték, kik arrafelé keltek át a folyón és indultak tovább délnek és nyugatnak – legalább kétszer ezer jó lovas katona várakozik az indulásra. Ők a Duna mentén haladnak és a Gyepű északi kapujánál, Mosonynál hagyják el a magyar földet.

Kik viszont itt gyűltek a néhai Somogy vezér és törzse szálláshelyén, csupán ötször százan lehettek. De hírlett, hogy sokfelől áramlanak még erre katonák. Sajó vezérnek éppen úgy nem volt jurtája vagy sátra, ahogyan a többi parancsadónak sem. Mióta a tél végén megtudta, mi lesz a feladata, azóta készült, nagyon készült. Ő fogja vezetni az itáliai hadat! Ez nagy dolog lesz, tudta már most. Fölösleges terheket nem fognak vinni magukkal, és ebben példát kell mutatni a legényeknek. Éppen ma délután gyűjtötte össze a hadnagyait.

– A tizedesek figyeljenek arra, hogy csak hasznos dolgokat hozzanak magukkal a katonák. Fegyvert, takarót, öltözetet, tarisznyában vagy nyeregnek táskájában étket, fűszerszámot, minden tíz embernél legyen néhány erős tű meg vékony bőrcérna, hogy megvarrhassák, ami elszakad, legyen az öltözet vagy hám vagy szíj.

Aztán mehettek is vissza a századaikhoz. Tízszer tíz katona, és mindegyik élén egy hadnagy, ki személyesen ismerte az embereit. Nem történhetett meg, hogy valakit otthon a törzsénél nem vettek be a csapatba, mégis eljött külön, kerülő utakon, hogy a gyülekezőhelyen úgy tegyen, mint aki jogosan van itt… Akadtak páran, kik efféle fortéllyal próbálkoztak. Az egyik hadnagy azonnal elküldte volna őket, de Sajó vezértársa, Tarcal mást mondott.

– Várjunk ezzel! Mi van, ha egy tízes csapat lekési az indulásunkat? Vagy ha útközben néhányat elkapott valami kórság? Akkor jól jönnek ezek a lelkesek, akik átvándoroltak a fél Honon, hogy velünk mehessenek.

– És ha csak a zsákmány miatt csatlakoznak? – vetette ellen egy másik hadnagy.

– Azért a zsákmányért meg kell harcolni, tudjátok jól.

Így hát egyelőre nem küldték el a „fölös embereket”, miként nevezték őket.

Közelgett az indulás ideje, amikor megérkezett a tolmács. Nem túl fiatal férfi volt, talán huszonöt tavaszt láthatott. Hat esztendeje fogták el valahol nyugaton, taljánnak vallotta magát. Zolta parancsára jó dolga volt. Nem kellett nehéz munkát vállalnia, s ahhoz képest, hogy rabbá lett, nagyon jól élt a magyarok között. Néhányszor tolmácsolt a Gyepű mellett, és amikor talján kereskedők érkeztek – nagy ritkán –, egyszer a fejedelmet és asszonyát is elkísérte egykori honfitársaihoz és tolmácsolt szorgalmasan. Most hát ezen barna bőrű, fekete hajú, zömök Enrico jön velük egykori meleg, napfényes honába.

Tarcal ifjabb volt Sajónál, és szintén egy törzsi vezér fiaként került a sereghez. Járt már napnyugaton, kétszer, és most, midőn csatlakozott, az első napon azt mondotta Sajónak:

– Tudom, hogy Levente vitézzel jártál Németföldön. Biztosan többet tudsz az efféle hadakozásról, mint én. Követem hát tanácsaidat, és nem teszek keresztbe egyetlen szalmaszálat sem.

Sajó ennek örült, és amint az utolsó előtti nap délutánján ott álltak a dombtetőn, körülnézett.

– Köszönöm, Tarcal vezér. Az imént hallottam egy hadnagyunktól, hogy érkeztek a nagy síkságról megint kétszer százan. Így hát holnap reggel elindulhatsz előre nyolcszor száz lovassal meg kétszer száz pótlóval.

– És ti, a többiek?

– Várunk két napot. Legalább hétszer száz katonának kell érkeznie az itt maradó egyszer száz mellé. Akkor indulunk. Ti a Gyepű előtt várjatok ránk, onnantól aztán együtt megyünk tovább.

Tarcal is széttekintett. A domb körül mindenhol lovak legeltek, itt-ott százával. Csizmás, kardos férfiak sürögtek. A lenti patakból hordták a vizet kis favödrökben, töltötték az üstöket. Nyugat felől akkor tért vissza egy vadászcsapat – majd mindegyik katona nyerge előtt keresztben hozott egy-egy lőtt őzet, a másik öt mezei nyulat. Nem mindenki fog hát birkahúst enni ma este, gondolta Tarcal megkönnyebbülten.

A fejedelem váratlanul érkezett.

Keletről bukkant fel. Senki sem tudta, hogy jőni fog, pedig vagy tíz napja úton volt. Nem bujkált, azon úton jött a budai révtől, ahol tíz-egynéhány esztendőnek előtte atyját, Árpádot temették. Mindösszesen háromszor tíz testőr kísérte, élükön az elmaradhatatlan Csekővel, ki mostanság egyre lassabban mozgott, és bár nem mondta, néha látszott az arcán, hogy valamiféle belső fájdalmak bántják. Olykor jobb kezével a bal mellét markolászta, mintha egy ilyen mozdulattal elhessegethetné az alattomos fájdalmat. Csekő ezekben a pillanatokban hátramaradt, ha éppen urával ment gyalog avagy nyeregben, aztán, ha újra erőre kapott, ismét mellette termett.

A sereg második része is utolérte az elsőt. Sajó és nyolcszor száz embere, meg Tarcal majdnem úgyannyival együtt táboroztak. A déli Gyepű szinte teljesen készen volt, középen nem ért még össze, de bizony már a Középső kaput el is hagyták a délnek igyekvő építők. Másnap hajnalra tervezték az indulást. Majd hússzor száz katona terült szét a síkságon, két patak között. Tízesével hozták a lovakat itatni mind az egyik, mind a másik patakhoz, merték tele a kondérokat. Az egész környéken összeszedték a ligetes erdőkben lehullott száraz ágakat, törtek is hozzá, felszedték a jól égő tavalyi gubacsokat és a rőzsét.

Sajó nagyot nézett. Arcán szétfutott a mosoly.

– Uram, Zolta! Nem vártunk.

– Nem is kellett várnotok – mosolygott Zolta is. Fáradtság ült a szemében, de ez most örömmel párosult. – Úgy éreztem, hogy még egyszer látnom kell saját szememmel a csapatot, mit talán a jövő esztendő őszén láthatok ismét. Holnap innen megyek fel a Gyepű mentén a Mosonyi kapuhoz, hogy ott meg a Bajorföldre igyekvőket búcsúztassam.

…Nem volt külön tüze, külön kondérja a vezéreknek. Ezért hát Zolta, Sajó és Tarcal elfogadták két tizedes meghívását, kik egymás mellett gyújtottak tüzet és főzték vacsorájukat. Még hazai földön elejtett vadhúst, de már a pótlovak hátán vitt készletből vett száraz cipókat rágták. Mit az élelmesebbek vízbe áztattak, bár ezeknek a fiatal legényeknek – egyik sem volt tán húszesztendősnél idősebb – megvolt még minden foga, elharapták volna a kengyelvasat is, mint egyikük mondotta. Nagyon felajzotta őket, hogy a vezérek és a fejedelem odaült közéjük. Mintha ők is egyszerű harcosok lennének… Erre gondolt Zolta, amikor megkapta a maga lepényét, és elsőnek merhetett a tálból lédús húsdarabot. Föléje tartotta hát a lepénynek, arra csorgatta az ízletes tárkonyos levet. Mindenki őt nézte, és akkor így szólott:

– Nem oly rég volt, amikor olyan voltam, mint ti. Mentem egy csapattal napnyugat felé.

Boldogan hallgatták, alig mertek szusszanni. Zolta hát mesélt arról, miket látott ama távoli tájakon, ismeretlen vidékeken. Szólott a nagy hegyekről, mik majdhogynem az égig magasodnak, ki lábuknál áll, oly magasra kell szegnie a fejét, ha a csúcsokat akarja látni, hogy szinte fájás áll bele a nyakába, tarkójába… Aztán észrevette, mi történik: sokan átjöttek a szomszédos tüzektől, kezükben az étek, és hallgatták. Már legalább tízszer tízen lehettek körös-körül, amikor a fejedelem elnevette magát:

– Hej, legények! Némelyiktek már enni is elfelejtett. Üljetek vissza a tüzeitek mellé, és harapjátok az étket. Magam is azt teszem – és jóízűen falatozott. Akkor végre, igaz, vonakodva, odahagyták, ám jóval később, éjszakába nyúlóan tárgyalták egymás között, milyen jó fejedelmük van! Kinek a rang és a hatalom nem szállott a fejébe, nem hordja fenn az orrát. Elhangzott a legnagyobb dicséret is, mivel őt illethették, de amit Zolta már nem hallott:

– Olyan, mintha egy lenne közülünk.

A hadak kimentek, és az idő múlott. Aranylott a gabona a mezőkön, gyümölcsök alatt roskadoztak a fák. A falvak lakói készítették a vékákat, amiben a termést hordják be a hombárokba. Kitakarították a csűröket, ott a kalászokból csépelik ki az életet, a magot, itt már keményre taposták a földet. Nem lehet por, hiszen falapátjaikkal arról szedik fel, mit a vékákba töltenek, a maradékot pedig összeseprik. Ha lesznek jó szeles, de esőtlen napok, akkor a fel-feldobott lapátnyi gabonából a lég fogja kifújni az ocsút és marad a tiszta búza, árpa, zab. Kinek lova vagyon, ha csak egy is, kénytelen a télre zabot eltenni. És amit tavasz óta kaszálnak a nedvesebb réteken, patakoknak partján, abból lesz a jó, érett széna, mi oly illatos már nyáridőn is, hát még az ősz beköszöntével! És télen mily örömmel eszik az állatok, hát azt elmondani sem lehet.

Bojta asszony mindig újabb helyekre vitte a kecskéjét, leverte a hegyes cöveket, mihez jó hosszú pányvával kötötte az állatot. Fél napig tartott, míg körbelegelte a cöveket a pányva hosszában, akkor az asszony jött és tovább vitte, új legelőt jelölt ki neki. Közben járta a völgyet meg az erdőt. A szeme élénken figyelte a földet, a bokrok magasságában is ide-oda villant. A fákat sem hagyta ki. Kéreg vagy gomba? Falevél vagy kórónak látszó elszáradt, szélben zörgő növény? Az mind Nagyisten ajándéka, gyógyító anyag lehet. Bojta tudta, melyik mire való, és örült, ha betehette a zsákjába. Nemegyszer letérdelt, kézzel ásta ki a puha erdei földből egyik-másik növényt – hiszen annak éppenséggel a gyökerére volt szüksége. S ha talál, örül a gyümölcsöknek is, az sem baj, ha megszárítva teszi el. Kell az áfonya, mert az jót tesz a szívnek. Néha erőt vett magán, és vászonkendőt tekerve kezére csalánt szedett. Még jobb, ha alul, a szára legalján fogta meg, szinte a gyökerével tépte ki. Csalán kell azoknak, kik sok húst esznek és keveset mozognak, és mint hallotta a nagyanyjától, bizony a vért is tisztítja. Kinek görcsök gyötrik a belsejét, annak fodormentából főz levet. És a vérehulló fecskefüvet sem csak az utálatos szemölcsök ellen találta ki a Nagyisten, ki ura e világon minden embernek, állatnak és a szerte növekvő füveknek.

…Fajsz megizzadt a vágtában.

Már azt hitte, sikerült megelőznie nagybátyját, de amikor lova lassított, meghallotta maga mögött a szintén lassuló másik állatot. Két ló nyolc patája csapott most zajt az erdőben, no és valahol a messzeségben egy kakukk számolt hosszan, hosszan.

– Amott füstöt látok! – így Fajsz. Zolta szándékosan nem csatlakozott hozzá túl közelre. Megnézte most az ifjút. Hát bizony maholnap férfi lészen a javából, tán máris az. Zömök, erős, izmos. „Igazi Árpád sarj”, futott át a férfi fején az elismerő gondolat. Annak meg külön örült, hogy a leendő fejedelem jól megtanult vívni, támadni, nyilazni gyalog és lóhátról… Egy koszlott süveget, mit a fejdelem udvarán télidőn kiraktak egy-egy botra, először tíz lépésről találta el, s ahogyan múltak a napok, immár tizenöt, aztán húsz lépésről. És ha varjak komor serege szállott arra a kopár, havas föld fölött alacsonyan, minden alkalommal lelőtt közülük egyet avagy kettőt. Márpedig madarat lelőni íjjal nem könnyű dolog, ügyesség kell hozzá.

Lassan kiértek a csalitosból. Elmaradtak mögöttük a kisebb folyó árterében álló fák, miknek kérgén nyár derekán is rászáradt sárcsík jelezte – mindnek ugyanazon magasságban –, hogy a tavasz végi áradáskor addig ért itt a szennyes víz. Amikor a látott füsthöz közeledtek, hallották a kutyák ugatását. Mert hát azok is hallották a közeledő lovasokat. Amidőn nagyon közel voltak, megpillantották a földben „guggoló” házakat. Egy kisebb falu volt itt a Tarna partján. A lovasok tudták, hogy ez a patak a Tiszába igyekszik, és ilyenkor, nyár delén bizony szűken méri a vizet.

Három fiatal legény bukkant fel a falu szélén, kettőnek cséphadaró volt a kezében, a harmadik szénaszedő háromágú favillát markolt. Tenyerükkel ernyőzték szemüket, így jobban látták a közeledőket.

– Ne szólj arról, kik vagyunk – így Zolta.

A falusi legények egyelőre bizalmatlanul tekintettek a jövevényekre. Azt látták, hogy aligha rablók, hisz ketten vannak. Van ugyan kard az oldalukon, íj és tegez a hátukon. De mosolyogva közeledtek.

– Legyetek üdvözölve, legények! Milyen falu ez? – kérdezte Fajsz.

A barátságos hang hallatán kicsit felengedtek. Ám Zolta jól látta, hogy nem engedték el a „fegyvereiket”.

– Mi Tarnafalvának nevezzük – így a favillás. Közben a kutyák ugyan nem jöttek közelebb, mert tartottak az idegen lovasoktól, de felbukkant néhány férfi és főkötős asszony. Zolta is barátságos volt.

– Aztán van-é hűs tejetek? Szívesen innánk. És ha étket is kapunk, fizetünk érte – elővett egy régi és kicsi ezüstdirhemet. Azt hallotta, hogy ezeket mostanság már nem verik, csak a nagyobb, értékesebb fajtát. Ezen pénzeket azon magyarok hozták be Etelközből, kik a volgai bolgároktól szerezték, igen régen. Azért jó pénznek számított, egyes arab kereskedők akár öt tyúkot vagy egy libát is adtak érte.

Amint felmutatta az érmét, sőt odaadta a favillát szorongató legénynek, rögtön eltűntek ama kényszerű fegyverek. A kis falu talán ha tizenöt házból állott, takaros rend volt mindenhol. Innen is látták, hogy marhák legelnek a közeli mezőn, a falusiak készülnek az aratásra. Zolta gyakorlott szeme a távolból is látta, melyik az árpatábla, hol a zab és hol a búza – ennek felét már levágták, a tarlón a torzsák felfelé meredeztek.

– Jó uraim! – jött egy idősebb férfi, látszott, itt adnak a szavára, s az is, hogy paraszt a javából, ki a faluját talán ha esztendőben egyszer hagyja el, hogy valami vásárba menjen, a földnek és a földből él, és ott volt a családja is. Két nagyobbacska leány mezítláb, zsákhoz hasonlatos durva ruhában. Meg körös-körül holmi aprónép, gyerekek mindenféle korban. A két lovas nyeregből szállott.

– Mit kívántok enni?

Vadhús és tyúknak húsa között választhattak. Mivel a tyúkot elébb meg kellett volna fogni, megkopasztani és főzni jó ideig, hát inkább a vad mellett döntöttek. Asztal ugyan nem akadt a faluban, az itt élők talán nem is láttak még olyat. Két gyerek elvezette a lovakat, hogy pányva hosszán legelhessenek, a két vitéz pedig egy farönkre telepedett. Ama két legény – talán tizenhat tavaszt láttak, bizton nem többet – is leült, maguk alá húzták a lábukat. Fajsz szeme mind gyakrabban tévedt ama leányokra, mi nem kerülte el Zolta figyelmét…

…Ugyanazon napon négynapi lovaglásra a Tarna partjától egy magányos lovas kongatta meg a túlparti harangot.

Bors, a révész nem maga ment átal, két evezős legényét küldte, a morva Jant, meg azt a másikat, kinek nevét sehogyan sem tudta megjegyezni: Zoárd, vagy micsoda? Hát hogy lehet egy becsületes ifjú embernek ilyen nyakatekert neve? Akkor már majdnem állott a fogadó építménye. Az egyik falán a kőből épült nagy tűzhely, mi aztán felül középtájon jókora kéményben folytatódott. Rajta volt az ácsok emelte tető, és egyik felén az egyformára faragott zsindelyek. Ezek jó ideje készültek, s valahogy sohasem lett elég, a tető másik oldalán még csak három sorban lettek felrakva. A félszerben megvolt a hely a vendégek lovainak, a másikban, mit Bors makacsul csűrnek nevezett, sok-sok zsákban halmozott fel zabot, a másik sarokban alomszalmát, és a tető fölött a padláson széna illatozott. Mit hátulról egy külső ajtón át raktak be hosszú nyelű villákkal a fuvarosok, kik Pest mellől hozták egy faluból, mit rendre lekaszáltak a réteken. Amint megszáradt odakünn a szélben, hozták ide szekérszámra. Nincsen annak súlya, hát sok elfér belőle, jól meglesz a padláson, mit errefelé padlatnak hívnak.

Amikor a legények áteveztek a folyón, látta Bors, hogy a lovát gyalog levezető férfi sántít. Megvárta, míg odaér. Látott rajta mást is. Egy vágás nyomát a bal orcáján, mi bizton kardtól származhatott. És volt valami a mozgásában, amiről Bors egyre inkább tudta, kivel lehet dolga. Míg amaz elővette a pénzt, mivel fizethetne a fuvarért, Bors rákérdezett:

– Isten hozott. Hadjáratból?

– Régen volt az – amaz nem mosolygott, bár a szeme derűsen vetült a révészre. Egyidősek lehettek, az idegennek ruhája tiszta, fegyverei rendben, és a lova sem látszott elhanyagoltnak.

– Napnyugat?

– Bajorok és frankok földje.

– Lotaringia? Meg Passau?

Erre amaz már-már majdnem elmosolyodott:

– Te is?

– Én is. De annak már jó pár esztendeje.

– Nekem is. Mióta odalett kissé a lábam, a Gyepűnél szolgáltam.

– A Drávai kapunál?

Megértették egymást. Az ilyen kérdésekre már nem szavakkal válaszoltak, elég volt egy tekintet, egy mozdulat. Bors elhárította a másik mozdulatát.

– Nem kell a pénzed, barátom. Most merre, hová?

Amaz elkomolyodott, fejét leszegte egy pillanatra. Borsnak ennyi elég volt. Két bajuszos, hosszú hajú, ámde szakálltalan férfi állott szemben a másikkal. Afféle „karddal beretvált”, borostás orcák, egyforma tartás. Lina akkor jött ki a régi házból, megtorpant a küszöbön és jelentőségteljesen nézett Borsra. Ezzel jelezte a férfiaknak, hogy kész az ebéd. A kis Csák a ház mögül leste az idegent.

– Tehát nincs hová menned – szögezte le a révész, aztán intett Jannak: – Vidd a lovat és lásd el.

Ennyi elég volt a morvának: a jövevényből vendég lett, hát tudta, mi a dolga. Lenyergeli a lovat, leszedi róla a hámot, csak egy pányvára köti, és viszi a folyópart közelébe, ott a víz párája miatt a nap még nem tudta kiszárítani a füvet.

– Kész az ebéd – intett. A másik megtorpant.

– Sebő a nevem.

– Az enyém meg Bors. Az a kislegény ott hátul Csák, a fiam. Az, ki ebédet főzött nekünk, Lina, a feleségem. Ne csodálkozz a haja színén. Bajorföldről került ide, rabként. Ám az asszonyom lett.

Már majdnem megkérdezte: „néked vagyon-é asszonyod?”, aztán idejében elharapta. Kérdés nélkül is tudta, miképpen élhet ez az ember. No és nincs hová mennie… Vajon mire gondolhat? Ám tudta, az idő majd meghozza a válaszokat a kérdéseire. Azokra is, miket nem kell hangosan kimondani.

…Fajsz nemigen titkolta, hogy a leányokat nézi. Azok meg merészen visszanéztek rá. Egy cseppet sem voltak szégyenlősek. Olykor közelebb hajoltak egymáshoz, mosolyogva suttogtak, és a fiatal férfinak nem lehettek kétségei, hogy ilyenkor mindig róla van szó. Zoltára nem is néztek, nekik ő „túl öreg” lehetett.

Fajsz evés közben hol a lányokra sandított, hol az öregre.

– A te leányaid? – kérdezte. A rönkön úgy ült az öreg, mintha nyeregben lenne, egyik lába az egyik, a másik a rönk másik oldalán. Szolgálatkészen nézte a két férfit. Kezdte sejteni, hogy ezek azért urak lehetnek. Díszes a nyergük, a kardjuk markolata ugyan nem aranyos, csak ezüsttel díszített, de a hüvelyen ezüstszálakkal vert cirádák kanyarognak. És az öltözetükön sehol egy szakadás avagy folt, a csizmájuk tiszta. Hát csak pillogott szívélyesen.

– Az enyémek, jó uram! Ketten vannak, de mintha tízen lennének, oly hangosak, mozgolódnak ezek szüntelenül. Tizenhat tavaszt látott a kisebbik, eggyel többet a nagyobbik, de a legények már kerülgetik a házamat. Elvihetné őket valami jóravaló és nem szegény legény, de biz’ ilyen nem akad Tarnafalván.

Érződött, mit nem mondott ki: örülne, ha a cserfes leányok végre elkerülnének innen. Hasznot igazán a fiúgyermek hajt, akár kicsiny korától: őrzi a libákat, később a marhákat meg a juhokat, aztán beállhat a faeke mögé, minek élét olykor vassal erősítik meg.

Fajsz rámosolygott a lányokra, azok meg visszamosolyogtak rá és megint összesúgtak. A legény sokért nem adta volna, ha hallja, miket szólanak róla.

A lányok eltűntek, amikor a férfiak búcsúzkodni kezdtek. Zolta felhajtotta a fakupában maradt tehéntejet, a legények odavezették a lovaikat. A fejedelem észrevette, hogy némelyik falubeli értő szemmel szemléli az állatokat, bizonyára látták rajtuk, hogy nem akármelyik falusi kis karámból származnak, ezeket valahol gondosan tenyésztik. Hogy ama tenyészet birtokosa éppen Zolta, nem tudhatták.

– Eme két leányod mily névre hallgat? – így Fajsz, már nyeregből szólva le a mezítlábas paraszthoz.

– Az idősebb Kökény, a fiatalabb Hajnalka. Az anyjuk később is szült nekem, fiakat, de két esztendőnek előtte elvitte valami kórság.

Amikor búcsút intettek és elindultak vissza, amerről jöttek, északnak és keletnek, Fajsz alaposan megnézte, merre járnak. Zolta a bajusza alatt somolygott.

– Figyeld meg jól, mi jelzi ezen utat. Úgy érzem, fogsz te erre járni ezen a nyáron.

Fajsz nem szólt, előbb mellére szegte a fejét, majd ama fejjel később erősen bólogatott.

Bors átment egy fuvarral, most csak a magyar legénye maradt itt. Sebő nézte a közeledő alkonyt. Érdekelte a dereglye, nagyon tetszett neki ez a különös jármű. Ami nem volt híd, csónak sem, mégis erre is, arra is jó volt. Míg Bors a túlparton járt – két lovas férfit vitt átal –, Lina kijött a házból. Kicsit testesebb lett mostanában. Csák szépen növögetett, és bár az asszony együtt hált a férjével, több gyermekük nem született – egyelőre.

Kihozott egy fazék alján rekedt maradékot, a csontokat és a húsos lét kiöntötte a kutya táljába. Aztán megtorpant Sebő mellett. A férfi nem nézett rá, a szeme sarkából látta, hogy ott van. Mindketten a távoli dereglyét nézték, apró fekete pont volt a Duna kékjében. A lemenő nap kezdte vörösre festeni az ég alját, meg az ő arcukat.

– Értesz-é valami mesterséghez? – kérdezte Lina.

– A Gyepűnél, az őrseregben az ottani asszonyok megtanítottak sütni és főzni. Mindenféle szárnyas állatokat, madarakat kopasztani, szőrösöket a bundáikból kiforgatni, halakat kibelezni és irdalni. Tudok sütni kenyeret is. Tudod, az őrseregben egy napig nyeregben ültünk, szüntelen úton voltunk, ám utána két napig nem volt más dolgunk. Akkor szoktam bé a nagy konyhába a Drávai kapunál. Előbb csak éhes voltam, hát kínáltak ezzel-azzal… Később jóban lettem egy özvegy szakácsasszonnyal, és ő elárulta nekem a fortélyokat. Vagy tízféle fűszerszámmal is tudok bánni.

Lina bólintott. Látta, hogy a dereglye elindult visszafelé, üresen, a két férfi evezett a szélén, egyszerre húzták, így hamar visszaértek. Mivel este volt, kikötötték a dereglyét a két parti fa törzséhez. Aztán az evezős legények pihenni tértek a távolabbi félszerbe. Sebő is elment nyugodni.

Amint béállott a sötétség, Lina és Bors a derékaljra heveredtek. Nagy sokára szólalt meg a férfi.

– Azon jár az eszem, hogy ezen Sebőt nem kéne elengedni… Egyre több a munka. Ha lenne egy negyedik férfi, hamar felrakhatnánk a tetőre a zsindelyt, hozatok meszet, igazi fal lészen a fogadóban, legalább belülről.

– Ugye, nem én leszek a szakácsnő? – kérdezte Lina. Már nagyon jól beszélt magyarul. Nemrégen próbálta kiszámítani, mióta van Magyarföldön. Csák születése előtt vagy két esztendeig volt Bors rabja, akkor tizenhat éves lehetett. Tizenkilenc lehetett, amikor megszülte Csákot, ki elhagyta ötödik esztendejét, ha jól számolja. Jól számolta.

– Nem, nem! Elég neked a család, édes asszonyom. Ezen Sebőt holnap megkérdezem, mihez ért, és itt tartom, ha használni tudjuk őt.

Lina becsukta a szemét. Akkor jó… Biztos volt benne, hogy Sebő itt marad és elvállalja a munkát, amit Bors ajánl neki. Megkönnyebbült, hogy nem szakad a nyakába egy másik, fárasztóbb munka. Hiszen így sem könnyű az élete. Néhányszor arra gondolt, mi lett volna belőle, ha nem rabolják el a magyarok, nem adják el egy arab kereskedőnek? Ha otthon marad, elveszi egy bajor legény, kinek talán volna kicsinyke darab földje. Ha meg nem ragadják el onnan, és nem az a kereskedő hozza-hajtja-űzi a többi rabbal együtt… Ha nem kerül eléjük a Duna… meg ez a révész a maga furcsa, ingatag valamijével a vízen… És a révész nem néz rá úgy, ahogyan nézett… Túl sok volt a véletlen. Vagy nem arról van szó, nem Zufall volt ez, hanem valami más? Csak nem maga a Jóisten jelölte ki számára ezt az utat? Az a szakállas jóságos bácsi, akiről a helyi plébános szokott mesélni, még otthon.

Otthon… A szónak más jelentése lett. Lina hallotta, hogy odakünn kiált egy madár, aztán az éjszakai sötétség, die Dunkelheit mintha a csendet is magával hozta volna, olyan védelmezően vette körül a folyóparti révházat.

[1] Március.

[2] Április.

[3] Május.

[4] Június.

[5] Október.