Kasivai Hiszasi

A KAMOGAVA KIFŐZDE

A mű eredeti címe

(Kamogawashokudo Okawari)

Copyright © 2025 Hisashi Kashiwai

All rights reserved.

Original Japanese edition published by SHOGAKUKAN.

Hungarian edition arranged with SHOGAKUKAN through
EMILY BOOKS AGENCY, LTD. and
KÁTAI & BOLZA LITERARY AGENTS.

Hungarian translation © Nagy Anita

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

NAGY ANITA

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 615 104 057 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő  KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Első történet
NORIBEN

1

Kitano Kjószuke leszállt a gyorsvonatról a Keihan fővonal Sicsidzsó állomásánál, felment az utcaszintre, és elnézte a Kamogava hullámait. Öt éve, hogy Óitából Ószakába költözött, de Kiotóba most jött át először.

Fehér pólója ujjából kivillanó bicepszébe belevágott sötétkék, az egyeteme nevével ellátott táskájának pántja. Izmos nyakáról patakokban folyt az izzadság. Kjószuke a Kamogava felszínéről visszatükröződő nap fényétől hunyorogva, egyik kezében térképpel megindult nyugat felé.

Miután átvágott a Kavaramacsi-dórin, többször is elforgatta a térképet, és annak megfelelően más-más irányba állt. Idegesen nézelődött jobbra-balra, a fejét csóválva.

– Elnézést! Merre kell menni a Keleti Hongandzsi-templom felé? – kérdezte meg egy biciklin ülő, a kezében ételszállító dobozt lógató férfitól.

– A Keleti Hongandzsiba csak egyenesen előre. Menjen át a Karaszuma-dórin, aztán jobbra! – bökött nyugat felé a fickó, majd a pedálra tette lábát.

– Egy kifőzdébe szeretnék eljutni, ami a Sómen-dórival határos – mondta tovább Kjószuke, a meginduló bicikli nyomába eredve.

– Kamogaváékról lenne szó? – vette le a lábát a férfi a pedálról.

– Igen, igen! A Kamogava Kifőzdéről – mutatta Kjószuke a térképet.

– Akkor a harmadik kereszteződésnél forduljon jobbra, aztán a másodiknál balra! Az ötödik üzlet lesz a bal oldalon – mondta határozottan a férfi, és a bicikli távolodni kezdett.

– Köszönöm szépen! – kiáltotta Kjószuke a tovatűnő hátnak, a lehető legudvariasabb meghajlás kíséretében.

Ujjain számolgatva haladt az úton, míg el nem jutott az üzlethez, ahová igyekezett. Cégtábla vagy hasonló nélküli, rideg, vakolt kétszintes épület volt. Pont úgy nézett ki, mint ahogy hallotta. Kjószuke a szívére szorította a kezét, és háromszor is mély, nagy levegőt vett.

– Jó napot kívánok! – köszönt hangosan, amint elhúzta a tolóajtót.

– Tessék csak! – fordult felé a pultot törölgető üzletvezető. Meglepően barátságos arca volt.

– Azért jöttem, mert szeretném, ha megkeresnének nekem egy ételt – hadarta Kjószuke, és fejet hajtott.

– Ne idegeskedjen ennyire, nem esszük meg! Foglaljon helyet! – mutatott mosolyogva egy fémvázas székre az üzletvezető, Kamogava Nagare.

– Köszönöm szépen! Akkor leülnék – ereszkedett le Kjószuke a piros, műbőr borítású székre, megnyugodva bár, de gépies mozdulatokkal.

– Enne valamit? Nem éhes? – kérdezte Nagare.

– Kap… kaphatnék valamit? – Kjószuke összeszorította a száját, épp csak a nyelvét nem harapta meg.

– Hát, ha már idáig eljött, egyen valamit, mielőtt megkeressük azt az ételt! – mondta Nagare, és a konyha felé vette az irányt.

– Maga diák, ugye? És keményen sportol egy klubban. Mondjuk, kendó vagy dzsúdó! Vagy nem? – kérdezte Nagare lánya, Koisi, aki a fekete farmerhez fehér inget viselt, és hozzá sommelier-kötény volt rajta. Jegesteát készített Kjószukénak.

– Nem, nem éppen – jelent meg incselkedő mosoly Kjószuke arcán.

– Jó, de ezeket az izmokat küzdősportokkal építette, nem? – mérte fel Koisi a fiú bicepszét.

– Nem, egy kicsit szelídebb módszerrel – mondta Kjószuke, azzal felhajtotta a teát, és a jeget ropogtatta.

– Kiotóban tanul?

– Nem, Ószakából jöttem. A Kinki Testnevelési Egyetemre járok, a nevem Kitano Kjószuke – állt fel a fiú, hogy bemutatkozzon.

– Én már láttam magát valahol – vizslatta Kjószuke arcát Koisi.

– Pedig tizenkettő egy tucat ábrázatom van – villantotta meg hófehér fogsorát Kjószuke, kicsit zavarba jőve.

– Rólunk hol hallott?

– Az egyetemi koliban lakom, mindennap ott is eszem. Meséltem nekik egy ételről, amit régen ettem, és a menzás tata elkészítette nekem. De más volt, mint az a régi íz. Mondtam is a tatának, mire ezt a helyet ajánlotta. Megmutatta a hirdetésüket a Szeszélyes Étlapokban.

– Vagy úgy – törölte le gondosan az asztalt Koisi.

– Lehet, hogy egy fiatal ennyitől se fog jóllakni – dörmögte maga elé Nagare, majd alumíniumtálcára tette és kihozta az ételt. – Szóljon, ha kevés lenne! – helyezte az ennivalót tálcástul az asztalra.

– Azt a mindenit! – bámulta a fogásokat elégedetten Kjószuke.

– A rizs Jamagata prefektúrából való cujahime. Nagy adaggal hoztam belőle. A leves tondzsiru, sertéshús és zöldségek miszóval főzve. Sok gyökérzöldség is van benne, ha nem is kimondottan kiotói, vagyis kjójaszai zöldségek. A nagy tányéron a rizs mellé járó ételek, japán és nyugati egyveleg. Tengeri angolnát tekertem fel japánszilva húsával és perillalevéllel, majd kirántottam. Mangandzsi zöldpaprikát is sütöttem mellé. A saját, házi készítésű Worcester-szószommal fogyassza! A kis tálkában miszóban párolt makréla van. Ehhez vékonyra vágott japán gyömbért adtam. A kiotói marhahús sültje úgy az igazi, ha vaszabis szójaszószba mártogatja, és szárított nori moszatlapba tekerve eszi. A vadkacsahúsból kerek fasírtgombócokat készítettem, és terijaki módra, édesített szójaszósszal sütöttem meg. A gombócokat mártogassa majd bele a fürjtojás sárgájába, amikor eszi! A hideg tófu tetején szeletelt angolnabőr van. Az olajban sült kamói padlizsánra sűrű curryszószt öntöttem. Tessék csak, lásson hozzá!

Kjószuke nagyban bólogatva, a száját nyalogatva hallgatta Nagare magyarázatát.

– Az alkalmazottak nem esznek ám mindig ilyen prémium ebédet! Apám kitett magáért, mert rég járt nálunk partiképes fiatalember! – incselkedett Koisi.

– Na ne beszélj összevissza!

Koisi kinyújtotta a nyelvét, majd Nagare nyomában visszavonult a konyhába.

Kjószuke, noha bólogatott a magyarázatra, fogalma sem volt, hogy mi micsoda, amint szemben találta magát a megdöbbentő ételsorral. Angolna meg makréla meg ilyesmi, addig még értette, hogy ezek halak, de el sem tudta képzelni, hogy az ízük milyen lehet. Az ismerős szavak, mint Worcester, marhasült és curry, megnyugtatták, de még ezek az ételek is teljesen máshogy néztek ki, mint amilyen formában Kjószuke általában fogyasztotta őket.

Tíz-egynéhány másodpercig csendben töprengett, aztán bal kezébe kapta a rizsestálkát, a jobbjában tartott pálcikával felemelt egy vadkacsahúsfasírtot, beleforgatta a fürjtojás sárgájába, rátette a rizs tetejére, és hamm!, bekapta.

– Húúú! – kiáltott fel azonnal, majd villámgyorsan a rántott angolnáért és a marhasültért nyúlt a pálcikájával, és valahányszor a szájába tett valamit, elégedetten szuszogott.

Kjószukénak, összehasonlítási alap híján, őszintén szólva fogalma sem volt, hogy ezek milyen színvonalú ételek voltak. Ösztönösen megérzett azonban körülöttük valamit, ami a világ legkiválóbb sportolóit körüllengő aurára emlékeztette. Azt az egyet felfogta, hogy amit most eszik, az valami elképesztően kiváló.

– Hogy ízlik? – állt meg Kjószuke mellett Nagare, kezében egy üvegkancsó jegesteával.

– Nem tudom kifejezni pontosan, nincs meg hozzá a szókincsem. Az biztos, hogy finom. Ez még nekem is világos, pedig az a típus vagyok, akinek egyik íz olyan, mint a másik.

– Nagyon örülök! Nekünk szakácsoknak egyetlen dobásunk van. Ha valaki megkóstolta a főztünket, de nem ízlett neki, akkor nincs több esélyünk. Ha viszont ízlett, akkor van második forduló – mondta Nagare, amint a teát töltötte.

Kjószuke igencsak elgondolkodott azon, amit Nagare mondott.

– Ha jóllakott, megmutatom az utat az irodánkba. Ott majd kikérdezi a lányom.

– Most, hogy így mondja… – Kjószuke egy hajtásra megitta a jegesteát, majd folytatta: – Azt hiszem, az az ügy már nem számít.

– Ezt hogy érti? Hiszen azért jött, nem? – töltött újra a teából Nagare.

– Most, hogy ennyire finom ételeket ehettem, az az érzésem támadt, hogy már teljesen mindegy… – forgatta a poharát Kjószuke.

– Hát én nem tudom, de maga nem azért jött hozzánk, mert ínyenc fogásokat keresett, hanem mert meg akarja találni azt az ételt, amely ott, a szíve legmélyén nem hagyja nyugodni. És ennek a végére akar járni, nem igaz? – kérdezte Nagare.

– Csakhogy aminek a felkutatására meg szeretném kérni önöket, az olyan szerény, hogy ételnek aligha nevezhető – válaszolta Kjószuke, fel sem nézve.

– Nem tudom, hogy milyen fogásról beszél, de ételben nincsen se szerény, se luxus – kereste állhatatosan Kjószuke tekintetét Nagare.

Kjószuke figyelmesen hallgatta, majd mindkét kezével megpaskolta kétszer-háromszor az arcát.

– Vágjunk bele! – emelkedett fel.

– Erre tessék! – mutatott mosolyogva a hátsó ajtó felé Nagare.

– Hát ez? – időzött el Kjószuke pillantása a folyosó két falára felaggatott képeken.

– Ételek, a legtöbbet én készítettem – mondta Nagare, amint előtte ballagott.

– Hű, szóval bármit el tud készíteni! – nézelődött kényelmesen jobbra-balra a Nagare nyomában haladó Kjószuke.

– Hogy bármit el tudok készíteni, azt úgy is mondhatjuk, hogy nincs specialitásom. Ha egyvalamire szűkítettem volna a tudományomat, mostanra talán meglenne a csillag – torpant meg és fordult hátra Nagare.

– Hogy… egyvalamire? – Kjószuke is megállt, és a mennyezetre pillantott.

– Történt valami? – kérdezte Nagare.

– Semmi – felelte a fiú, és öles léptekkel megindult.

– Parancsoljon, foglaljon helyet! – Koisi már várta a fiút a hátsó szobában.

– Köszönöm! – hajolt meg Kjószuke, és leereszkedett a kanapé közepére.

– Elég lesz röviden, de ezt töltse ki, kérem! – nyújtott oda egy mappát a vele szemben ülő Koisi.

– Megrendelő? Csúnyán írok, el tudja olvasni? – rázta meg a fejét többször is Kjószuke, ahogy a töltőtolla haladt.

– Kitano Kjószuke, Kinki Testnevelési Egyetem… Hát persze, megvan! – kiáltott fel Koisi, összecsapva a kezét.

– Megijesztett! – hüledezett Kjószuke.

– Maga úszó, ugye? Láttam egy magazinban, azt írták, nagy reménység – mondta Koisi csillogó szemmel.

– Reménység, ez jó. – Kjószuke szégyenlősen mosolygott, és visszaadta a mappát Koisinak.

– Ott lesz a következő olimpián, igaz? – kérdezte a lány, amint átfutotta a megrendelőlapot.

– Az a selejtezők eredményétől függ – húzta ki magát Kjószuke.

– Úgy emlékszem, hogy maga a gyorsúszástól a hátúszásig mindenben bevethető.

– Éppenséggel azt mondják, hogy ezek közül egyre kellene szűkítenem.

– Sok sikert kívánok! Na és mit kell felkutatnunk? – komolyodott el Koisi.

– Ciki, de azt szeretném, ha a noribent keresnék meg nekem – válaszolta halkan, kissé lesütött szemmel Kjószuke.

– Noriben, vagyis arról a frissen készült meleg bentóról van szó, amiben a főtt rizs tetején nori, tehát szárított moszatlap van, és a rizshez sült hal meg csikuva halpasztarúd tempura jár?

– Nem. Arról, amelyikben nincs a rizshez semmi. Csak a nori van a tetején – mondta Kjószuke még csendesebben.

– Csak nori? A többi fogás nélkül? – hajolt előre Koisi.

– Igen – húzta össze magát a jól megtermett Kjószuke, a hangját már alig lehetett kivenni.

– Ezt ugye nem valami üzletben ette?

– Apám csinálta nekem.

– Szóval az édesapja készítette saját kezűleg. De hát akkor nem lenne egyszerűbb őt megkérdezni? Maga Óita prefektúra Óita városából való, igaz? Az azért annyira nincs messze!

– Apámmal több mint öt éve nem beszéltem – mondta halkan Kjószuke.

– Azt sem tudja, hol van?

– Úgy tudom, Simanéban.

– Simanéban? Ugyan miért? – bámult Koisi.

– Apám szerencsejáték-függő volt. Anyám is ezért hagyta el. Még akkor is, amikor megbetegedett, azt mondta, kár a pénzért, amit a kórházban fizetne, és az utolsó vasát is keirin kerékpárverseny-fogadásra költötte. Biztos ezt kapja most vissza a sorstól. Úgy tudom, a nagynéném nyakán van Simanéban, ott kezelik – magyarázta Kjószuke szomorkás hangsúllyal.

– Édesapja tehát Simanéban van. És az édesanyja? – nézett fel a jegyzetelésből Koisi.

– Anyám újra férjhez ment, és Kumamotóban lakik.

– Az édesanyja mikor hagyta el az édesapját?

– Az első nyári szünetben, amikor az Óitai Kisgimnáziumba jártam, vagyis úgy tíz éve. Apám az összes pénzt, amit anyám családi utazásra spórolt össze, elköltötte lóversenyre. A húgom elment anyámmal, de én sajnáltam apámat magára hagyni…

– Szóval akkor kettesben éltek az édesapjával. Ő hol dolgozott? – lapozott a füzetében Koisi.

– Városnézőtaxi-sofőr volt Óitában. Mondjuk szerintem több időt töltött a lovival meg a biciklis versenyekkel – nevetett fel keserűen Kjószuke.

– Akkor összefoglalom a történetét. Négyesben éltek, szülők, gyerekek, amíg ön be nem került a kisgimnáziumba Óitában. Onnantól fogva, hogy elsős korában, a nyári szünetben az édesanyja meg a húga elköltöztek otthonról, az édesapjával élt. Jelenleg Ószakában lakik. Na de meddig lakott Óitában?

– Másodikos gimnazista voltam, amikor a nyári szünetben meghívott egy ószakai úszóklub, és átmentem a Kinki Egyetem gimijébe. Azóta kollégista vagyok.

– Ami azt jelenti, hogy négy évig élt az édesapjával – számolgatta az ujján Koisi.

– Az óitai gimnáziumban volt menza, és általában ott ebédeltem, de a kisgimnázium három éve alatt mindennap apám készítette nekem az ebédet, amit magammal vittem az iskolába.

– Például noribent.

– Nem például noribent, hanem mindig noribent – mosolygott fanyarul Kjószuke.

– Egész idő alatt, mindennap noribent? – tátotta el a száját döbbenten Koisi.

– Az én hibám. Megdicsértem, amikor apám először készített nekem bentót. Hogy hú, de finom! Az apám megörült ennek, és úgy volt vele, jó, akkor mindennap ilyet kapsz! – mondta kissé szomorkás képpel Kjószuke.

– Az édesapja egyenes, mint az országút – sóhajtott Koisi.

– Minden egyes nap noribent kaptam, a barátaim gúnyolni kezdtek, és rászoktam, hogy azonnal megegyem, a bentósdoboz fedelével takargatva. Így aztán nem nagyon emlékszem az ízére. De az biztos, hogy finom volt – hangsúlyozta Kjószuke.

– Én csak olyan noribent kóstoltam, ami friss bentót árusító üzletben készült, szóval nem vagyok képben, de ha nincs hozzá egyéb étel, akkor tényleg csak a nori van? Meg a rizsbe kevert bonítópehely…? – fordította Kjószuke felé Koisi a füzetébe felskiccelt rajzot.

– Ilyesmi, de amit apám készített, az három rétegből állt. Alul a rizs, középen a szójaszósszal ízesített bonítópehely, felül a nori. A legtetején meg egy nagy umebosi, savanyított japánszilva. Mindennap pontosan ugyanolyan volt – egészítette ki a skiccet Kjószuke.

– Az ízének volt valami jellegzetessége? Édeskés vagy csípős, ilyesmi.

– Szerintem az íze a szokásos volt. Se nem különösebben édeskés, se nem csípős. Csak az rémlik, hogy kicsit mintha száraz lett volna – bámulta Kjószuke a skiccet.

– Ha száraz, az szerintem nem valami finom. A norinak meg a bonítópehelynek puhának kell lennie, nem igaz? – csóválta a fejét Koisi.

– Néha mintha ecetes íze lett volna – mosolygott kényszeredetten Kjószuke.

– Nem volt az véletlenül romlott? Na de viccen kívül, ha ez olyan noriben, amiben csak rizs, bonítópehely és nori van, elvileg gond nélkül el tudjuk készíteni – követte végig ujjával a skiccet Koisi.

– Én is így gondoltam, ezért kértem meg a tatát a kolis menzán, hogy csináljon nekem, de nem volt az igazi. Evés közben ráuntam. Apám noribenebédjét egy szempillantás alatt eltüntettem. Mindig csak azt vettem észre, hogy már ki is ürült a bentósdoboz – magyarázta lelkesen Kjószuke.

– Hát mert fejlődő szervezet volt, nem igaz? És ebédre csak a noribent kapta. Meg az előbb mondta, hogy gyorsan falta be, nehogy a barátai meglássák. – Kjószukéval ellentétben Koisi hűvösen összegezte a hallottakat.

– Lehet, hogy igaza van. – Kjószuke szavaiból kiment az erő.

– Az édesapja korábban is főzött?

– Amíg együtt voltak anyámmal, soha nem láttam apámat a konyhában.

– Ezért tartott ki a noriben mellett… Na de miért jutott eszébe éppen most felkutatni azt a noribent?

– Megkeresett a nagynéném. Hogy szeretné, ha meglátogatnám apámat, mert nagyon legyengült…

– Látogassa is meg! És köszönje meg neki, hogy a kisgimnázium alatt mindennap finom bentót csinált magának.

– És ha nem akarok találkozni vele? Ha azért csinálta mindennap ugyanazt a noribent, mert más macerás lett volna? – vonta össze a szemöldökét Kjószuke.

– Találkozni azért még találkozhat vele – húzta fel a vállát Koisi.

– Arra gondoltam, ha utánajárok, hogy milyen volt a noriben, amelyet apám minden áldott nap elkészített, talán rájövök, mi járt akkor a fejében – szorította Kjószuke pengevékonyra a száját.

– Mindent beleadunk, és megkeressük, hogy jó érzésekkel találkozhasson az apjával. Bár mondjuk az apám fogja elvégezni a nyomozást – dugta ki kicsit a nyelvét Koisi.

– Hálásan köszönöm! – mondta újra sportolóhoz méltó öblös hangon Kjószuke, majd felpattant és meghajolt.

Amikor látta, hogy Koisi és Kjószuke visszatértek az üzletbe, Nagare távirányítóval kikapcsolta a mennyezetről lógó polcon elhelyezett tévét.

– Mindent jól megtudakoltál?

– Rendesen végigkérdeztem, de lehet, hogy ez most kicsit nehéz lesz – felelte Koisi.

– Csak most, nem inkább mindig? Lehet az bármi, nincs más választásunk, mint lelkiismeretesen megkeresni. Olyan fura ételről lenne szó? – kérdezte Nagare Koisit.

– Hát, noribenről.

Kjószuke behúzta a vállát, és kényszeredetten nevetett, mikor Koisi válasza elhangzott.

– Az ilyen egyszerű ételeket igazán nehéz megkeresni! – Nagare válaszára Kjószuke arcáról lehervadt a mosoly.

– Semmi baj! Ne aggódjon, apa remek munkát fog végezni – csapta hátba Koisi a fiút.

Kjószuke lendületes mozdulattal meghajolt kettejük felé, majd elhúzta a tolóajtót.

– Hé! Te nem jöhetsz be! – hessegette el a lábuknál sündörgő cirmost Nagare.

– Amikor Óitában laktunk, nekünk is volt egy cirmos cicánk. Őt hogy hívják?

– Sziesztának. Mert folyton pihenget.

Koisi hívogatására Szieszta közelebb óvakodott, Nagare hangulatát figyelve.

– Ja, igen! Nem kérdeztem, hogy mikor jöjjek vissza. – Azzal Kjószuke a válláról a földre eresztette a táskáját, majd elővette az okostelefonját.

– Mit szólna két hét múlvához? – kérdezte Nagare.

– Jövő hét végétől Kiotóba jövök edzőtáborozni, úgyhogy pont jó – húzogatta az ujját Kjószuke a kijelzőn, ahogy az időbeosztását ellenőrizte.

– A biztonság kedvéért felhívjuk a mobilján – mondta Koisi, közben felemelve Sziesztát.

– Köszönöm szépen! – Azzal Kjószuke eltette a telefonját, majd megindult nyugat felé.

– Ha a Keihan vasúttal megy, az az ellenkező irányban van!

– Kicsi korom óta rossz tájékozódó vagyok – fordult sarkon Kjószuke Koisi figyelmeztetésére. Szégyenlősen nevetve vonult el Nagare és a lánya kettőse előtt.

– Vigyázzon magára! – szólt utána Nagare.

– Fizetni elfelejtettem – fordult vissza Kjószuke.

– Ráér legközelebb – nyugatta meg Koisi. – Majd a nyomozás díjával együtt számoljuk fel.

– Nagyjából mennyi pénzzel készüljek? – pislogott aggódva Koisira a fiú.

– Nem fogjuk tönkretenni – válaszolta Nagare.

– Hát akkor előre is köszönöm – hajolt meg Kjószuke, és elsietett.

Figyelték, ahogy távolodik, majd apa és lánya visszamentek az üzletbe. Szieszta lustán nyávogott.

– Szóval Kitano-kun meg a noriben. Meglepő párosítás – törölgette gondosan Koisi az asztalt.

– Kitano-kun, nahát, de bizalmasan emlegeted! Barátok vagytok? – ült egy székre a pult mellé Nagare, és kinyitotta a füzetet.

– Micsoda? Apa, nem ismerted fel? – állt meg Koisi keze.

– Hogy kit nem ismertem fel? – kérdezte Nagare kifejezéstelen arccal, a füzetet lapozgatva.

– Ő egy profi úszó! Aki az olimpiai szereplésre is esélyes. Hátúszásban is, pillangóban is, gyorsúszásban is, mindenben kiváló – utánozta Koisi a gyorsúszás mozdulatát.

– Nahát, tényleg? Nekem mindegy, kicsoda a megrendelő, csak nyomozok lelkiismeretesen – vette le a térképet a polcról Nagare.

– Jó, az igaz – fújta fel az arcát mindkét oldalon Koisi.

– Szóval Óita. Tüskés makréla meg japán makréla, csupa finomság! Szerintem át is ugrok oda.

– De jó neked! Mit szólsz, ha elkísérlek?

– Hozok majd ajándékot, szóval maradj csak szépen itthon! Ha senki nincs itt, akkor anyád egyedül érzi magát.

Koisi összehúzta magát Nagare szavaira.