Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Robert J. Sawyer

Quantum night

ACE, 2016

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Tamás Dénes

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 101 3

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2016 by Robert J. Sawyer

© Hungarian translation 2022, Tamás Dénes

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Chase Mastersonnak,

aki kívül-belül gyönyörű

„A tudatról szóló elméletekkel szemben vélhetően követelmény, hogy tartalmazzanak legalább egy őrült ötletet.”

(David Chalmers)

A szerző megjegyzése

A Canadian Light Source szinkrotron, a Manitobai Egyetem és a Kanadai Emberi Jogi Múzeum valóban létezik. Ugyanakkor – leszámítva egyes közéleti szereplők szatirikus ábrázolását – a regény valamennyi szereplője a képzeletem szüleménye. Bármilyen egyezés valós személyekkel, akik ezekben az intézményekben dolgoztak vagy dolgoznak, pusztán a véletlen műve.

A valós közéleti szereplők között feltűnik Naheed Nenshi (Calgary jelenlegi polgármestere), Justin Trudeau (a jelenlegi kanadai miniszterelnök), valamint Vlagyimir Putyin orosz elnök. Lévén, hogy ez a történet részben a kvantumfizikáról szól, ha nem elégedettek az itt ábrázolt jövővel, biztosak lehetnek benne, hogy más kvantumvalóságokban más sors jut osztályrészükként.

Habár fiktív szereplőim sok valódi akadémikus munkásságára tesznek utalást – ide tartozik David J. Chalmers filozófus, Stuart Hameroff tudatkutató és fizikus kollégája, Roger Penrose, valamint számos pszichológus: Bob Altemeyer, Angela Book, Robert D. Hare, Kent Kiehl, Philip Zimbardo és a néhai Stanley Milgram – a következtetések és a fent nevezett akadémikusok munkásságában helyenként rejlő ellentmondások, amikre a szereplőim rámutatnak, szintén a képzeletem szüleményei.

1. fejezet

A MANITOBAI Egyetem Pszichológiai Karán jó néhány kollégám nyűgnek tartotta a tanítást – „a szükséges rosszat”, ahogy Menno Warkentin emlegette, fájlalva az időt, amit elvont a kutatástól –, én viszont imádtam. Jó, talán nem annyira, mint a banánt, vagy a Félig üres és Az ítélet: család régi epizódjait, amiket szégyentelenül sokszor újranéztem, vagy a gömbhalmazokat, amiket a teleszkópommal fényképeztem, de az olyan dolgok listáján, amikért konkrétan meg is fizettek, előkelő helyen állt.

Tény, hogy elsőéveseket tanítani sokszor megterhelő, ha az ember az állott levegőjű, tágas termekre és a tömött sorokban ülő, dúlt lelkű tizenévesekre gondol. Habár ekkor már két évtized is eltelt, mióta jómagam gólya voltam, még élénken élt bennem az emlék, amikor felvettem a Bevezetés a pszichológiába tárgyat abban a reményben, hogy segít majd rendet tenni a szorongás és a vágyakozás kaotikus levesében, ami akkoriban – és többé-kevésbé azóta is – fortyogott bennem. Cogito ergo sum? Talán inkább Sollicito ergo sum: parázom, tehát vagyok.

Ám ezen a szürke reggelen A moralitás neurológiája elnevezésű tárgyat tanítottam harmadéveseknek, akik annyian sem voltak az órán, ahány nap van februárban. Ez pedig kiselőadás helyett párbeszédet jelentett.

Előző alkalommal élénk vitát folytattunk Watson és Skinner nézeteiről, azon belül is az elgondolásról, hogy az ember nem több, mint inger–válasz-gépezet, ami feketedoboz-agyából egyszerűen kiköpi az előre betáplált reakciókat a beérkező ingerekre. Ma azonban, ahelyett hogy folytattam volna a leszámolást a behaviorizmussal, szükségét éreztem, hogy sötét kitérőt tegyek: a mennyezethez erősített projektorról kivetítettem a Savannah-i Börtönben készült képeket, amiket a WikiLeaks a hétvégén hozott nyilvánosságra.

A biztonsági kamera felvételének kimerevített képei, rajtuk a felülről fotózott, mit sem sejtő őrökkel, brutális jeleneteket ábrázoltak, de mégsem ezek voltak a legmegrázóbbak. Az igazán szorongató képek – amiktől az embernek összerándult a gyomra, amikről el kellett fordítania a tekintetét, amiket, bassza meg, képtelen volt elhinni – beállított pózokban készültek. A női fegyőr, aki bakancsával egy rab hátán tapos, miközben hüvelykujját hetykén mutatja valamelyik rohadék felé, aki az iPhone-nal fotóz. A pillanatkép, amin két egyenruhás olyan erővel taszít a mennyezetnek egy meztelen, lesoványodott rabot, hogy a koponyája – a későbbi röntgenképek tanúsága szerint – három helyen megreped. A fotó, amin egy bajuszos őrmester terpeszben egy földre vitt férfi fölé guggol, és a mellkasára ürít, miközben egyik kezét a rab szájára tapasztja, a másikkal pedig békejelet mutat – és aztán feltölti az Instagramra, mintha retró polaroidfotó lenne fehér szegélyekkel, meg minden.

Felfordult a gyomrom, ahogy diáról diára, egyik borzalomról a másikra léptettem. Tizenhat év telt el Abu Ghraib óta, az ég szerelmére! Fél évszázada zajlott le Philip Zimbardo stanfordi börtönkísérlete. Az hagyján, hogy az őröket elvileg felkészítették a helyzetükkel járó nyomásra, és hogy hogyan álljanak ellen neki, de a fotókon szereplők közül ketten ráadásul börtönigazgatónak tanultak. Hallottak Zimbardóról, ismerték Stanley Milgram elektrosokk-kísérleteit a tekintélyről és az engedelmességről, és olvasták a Taguba-jelentés kivonatát az Abu Ghraib-i szörnyűségekről.

És annak ellenére, hogy ezeket a nőket és férfiakat konkrétan megtanították, hogyan ismerjék fel és kerüljék el a buktatókat – ez az elsőre ártatlannak tűnő szó engem mindig a bukásra emlékeztet, a zuhanásra Lucifer után, a Pokol tüzes bugyraiba –, mégis mindannyian dehumanizálták a vélt ellenséget, és eközben a saját emberségüket veszítették el.

– Na jó – mondtam a diákjaimnak, akik döbbent arccal nézték a képeket. – Milyen tanulságot vonhatunk le ebből? Valaki?

Az első kéz a levegőben Ashtoné volt, akinek pattanásai voltak, és még nem tanulta meg, hogy joga van nyírni a szakállát. Ráböktem.

– Igen?

Széttárta a karját, mintha az igazság magától értetődő lenne.

– Egyszerű – mondta, és fejével a hátam mögötti kivetítő felé intett, rajta az utolsó diával, amin egy Devin Becker nevű, hórihorgas börtönőr éppen megölt egy meztelen rabot, víz alá nyomva a fejét a börtöncella mosdókagylójában. – Az emberi természetet nem lehet megváltoztatni.

* * *

A hívás körülbelül egy éve érkezett.

– Halló? – szóltam bele az irodai telefonom fekete kagylójába.

– James Marchuk professzor?

Felraktam a lábamat vörösesbarna íróasztalomra, és hátradőltem.

– Én vagyok.

– Juan Garcia. A kollégáimmal Devin Beckert védem, a Savannah-i Börtön egyik őrét.

Már-már rávágtam: „Hát, szép kis fába vágta a fejszéjét”, de inkább csak hagytam, hogy folytassa.

– Igen?

– Az irodánk szeretné felkérni önt szakértő tanúnak Mr. Becker tárgyalására. Az ügyész halálbüntetést kér. Valószínűleg veszítünk a tényeken – a biztonsági kamera felvétele piszkosul terhelő bizonyíték –, de Becker legalább a kivégzést megúszhatja, ha sikerül meggyőznünk az esküdteket, hogy nem szabad akaratából cselekedett.

Összehúztam a szemöldököm.

– És miből gondolja, hogy...

– Becker pszichopata. Épp ön írta a blogján Leopold és Loeb esetéről: senkit sem lehet kivégezni pusztán a személyisége miatt.

Bólintottam, bár Garcia nem láthatta. 1924-ben két gazdag egyetemista, Nathan Leopold és Richard Loeb meggyilkoltak egy fiút csak úgy, poénból. Leopold úgy gondolta, hogy ő és Loeb Nietzsche Übermenschének megtestesítői, ezért nem vonatkoznak rájuk a közönséges emberek törvényei. Nem voltak emberfeletti emberek, de pszichopaták annál inkább. A szüleik nem mást, mint Clarence Darrow-t kérték fel, hogy a védőjük legyen. Lehengerlő, tizenkét órás záróbeszédében Darrow ugyanazt a védekezést adta elő, amire ezek szerint Garcia is készült: hogy a vádlottat nem lehet kivégezni azért, amit a természete diktált neki.

Levettem a lábam az íróasztalról, és előrehajoltam.

– És Becker tényleg pszichopata? – kérdeztem.

– Ez a gond, Marchuk professzor – mondta Garcia. – A kerületi ügyész csináltatott egy Hare-vizsgálatot, ami tizenhét pontosra értékelte Beckert, jóval a pszichopátia határértéke alatt. Szerintünk viszont az ő kiértékelőjük téved, a mi emberünk ugyanis harmincegy pontos épphogy-pszichopatának találta Beckert. És az ön új eljárásával bebizonyíthatnánk az esküdteknek, hogy a mi pontszámunk a helyes.

– Tud róla, hogy a tesztemet még sohasem fogadta el a bíróság?

– Tisztában vagyok vele, professzor. Ahogy azzal is, hogy még soha senki nem próbálta az eredményeit bizonyítékként benyújtani. De itt van előttem az ön cikke, ami a Nature Neuroscience hasábjain jelent meg. Egy ilyen nagynevű, szakmailag lektorált folyóiratban publikált írás már résnyire nyitja nekünk az ajtót, mivel Georgia állam a Daubert-kritériumokat használja a bizonyítékok elbírálásához. De szükségünk van önre – a cikk szerzőjére személyesen –, hogy a módszerével megvizsgálja Beckert, és tanúskodjon az eredményekről. Csak így van esélyünk, hogy a bíróság elfogadja a bizonyítékot.

– Mi van, ha kiderítem, hogy Becker nem pszichopata?

– Akkor is kifizetjük önnek a ráfordított időt.

– És eltussolják az eredményeket?

– Professzor, biztosak vagyunk az eredményben.

Jó ajánlatnak hangzott, de az egyetemi munkámat is élveztem.

– Zsúfolt az órarendem – mondtam –, és...

– Tudom, professzor. Itt is van előttem a beosztása az egyetem honlapján. De a tárgyalásra valószínűleg nem kerül sor a nyári szünet előtt, és beláthatja, hogy ez egy nagy lehetőség. Olvastam a blogját: Észszerű moralitás, ugye ez a címe? Tudom, hogy ellenzi a halálbüntetést. Most itt az alkalom, megakadályozhatja, hogy valakit kivégezzenek.

A számítógépem képernyőjén történetesen az aznap délutáni moralitás-pszichológia órám óraterve volt legfelül. Azt terveztem, hogy felidézem a Princetoni Teológiai Szeminárium hallgatóin végzett kísérletet, akik sietségükben, hogy megtartsanak egy előadást az irgalmas szamaritánus példabeszédéről, elmentek egy sikátorban összecsuklott férfi mellett.

Mindig azt mondom: ne csak tanítsd, csináld is!

– Rendben. Benne vagyok.

* * *

Nem sokkal azután, hogy az utashídról a Hartsfield–Jackson repülőtér nemzetközi termináljába léptem, bementem egy kis boltba, hogy vegyek egy üveg Zéró Colát (itt Atlantában, a Coca-Cola főhadiszállásán ugye nyomát sem láttam Pepsinek). A pénztárnál álló nőnek gondolkodás nélkül egy kanadai ötdollárost nyújtottam át.

– Ez meg mi? – vette el.

– Ó! Bocsánat. – Belenyúltam a tárcámba (az egységes színű amerikai bankjegyeket mindig alaposan meg kell néznem, hogy megtaláljam a helyes címletet), és találtam egy bankót, rajta Abe Lincoln arcával.

Nem várt mögöttem senki, a nőt pedig láthatóan érdekelte a kék polimer bankjegy, amit odaadtam neki. Miután gondosan szemügyre vette, rám nézett, és így szólt:

– Ezen egy szó sincs Istenről. Istenfélő ország maguk odafent?

– Hát, hogy is mondjam... hiszünk az állam és az egyház szétválasztásában.

Visszaadta nekem az ötöst.

– Drágám – mondta –, olyan nem létezik. – Összeráncolta a szemöldökét, mintha próbálna visszaemlékezni. – Maguk ott fent szocialisták, igaz?

Valójában nem sokkal ezelőttig Kanadának sokkal konzervatívabb vezetője volt, mint az USA-nak. Amikor Stephen Harper 2006-ban kormányra került, épp George W. Bush lakott a Fehér Házban, és a liberális kanadaiak – például az egyetemisták többsége – számára Harper a kisebbik rossznak tűnt. De amint Barack Obamát megválasztották, Kanadának máris lényegesen jobbosabb vezetése lett. Harpernek ezután még majdnem egy évtizeden át sikerült hatalmon maradnia, de Kanadát most már a Liberális Párt kormányozta.

– Mondhatni – feleltem, bár gyanítottam, hogy a nő mást ért „szocialista” alatt, mint én. Átnyújtottam neki az amerikai ötöst, visszakaptam a kanadai bankómat plusz a visszajárót, és elvettem a kólámat, vagy „üccsimet”, vagy minek hívják itt.

Ez volt az első repülőutam az Államokba Quinton Carroway elnöksége alatt, és meglepve nyugtáztam, hogy az utastájékoztató rendszeren keresztül újra terrorveszély-figyelmeztetéseket szajkóznak. Obama alatt ezek megszűntek, de most újult erővel tértek vissza. Régen a figyelmeztetés szövege egységesen úgy szólt: „A Belbiztonsági Minisztérium narancsszínű fenyegetettségi szintet rendelt el.” Csak félig-meddig volt hatásos propaganda, mivel előzőleg be kellett magolnod a kódokat, hogy tudd, a narancs az új fekete – mármint az, amitől a fehéreknek a leginkább tartaniuk kell –, mert azt már csak egy lépés választja el egy küszöbön álló támadástól. Az új üzenet, ami nagyjából hárompercenként hangzott el, sokkal közvetlenebb volt, és – ha nem tévedtem nagyot – az elnök saját, jellegzetes baritonján szólalt meg: „Légy résen! A terroristák bármikor lecsaphatnak!”

És ha már propaganda: habár Atlanta egyben a CNN otthona is, amikor megérkeztem a poggyászfelvételhez, mégis a Fox News ment a nagy képernyős tévén, ami úgy függött a mennyezetről, mint egy exkavátor kanala. Orwellnek igaza volt, amikor megjósolta, hogy a teleképekből huszonnégy órán át agymosást sugároznak majd, és a jó öreg George-nak egyből ismerősek lettek volna a repülőtéri tévék, amiket nem lehetett kikapcsolni. De azt már ő sem tudta volna hová tenni, hogy milliók önszántukból nézik ezt a csatornát az otthonukban, sokszor órákon át.

Megismertem Megyn Kellyt, habár az arcát többnyire csak a The Daily Show nem túl hízelgő klipjeiben láttam.

– Nézze – mondta éppen –, az tény, hogy ez a fickó illegálisan tartózkodott az országunkban.

– És ezért meg kellett volna halnia? – reagált egy pasas (nyilván az aznapi liberális áldozati bárány).

– Ezt nem állítom – mondta Kelly. – Kétségtelen, hogy a három férfi helytelenül cselekedett.

– Gondolja? – replikázott a férfi. – De hát pontosan azt tették, amit McCharles kormányzó elvárt tőlük, nem igaz?

– Ó, ugyan már! – csattant fel a másik női beszélgetőpartner. – A texasi kormányzó csak úgy értette...

– A McCharles-törvény lényege éppen az – vágott közbe a férfi –, hogy ehhez hasonló támadásokat provokáljon ki. A gyilkosság új definíciója nála egy törvényes amerikai lakos megölése! Mi ez, ha nem cinkos kikacsintás az összes gazfickó felé, hogy a rendőrség egy vállrándítással letudja majd, ha holtan találnak egy illegális bevándorlót?

– A lényeg – tiltakozott az előbbi nő – csupán annyi, hogy ezek a betolakodók nem várhatják el, hogy a törvényeink őket is védjék, ha egyszer áthágták őket.

– Az isten szerelmére! – A fickó feje már vörösödött. – McCharles egy pogromnak készíti elő a terepet!

Felnyaláboltam a táskámat, és elindultam, hogy taxit fogjak. Hálás voltam, hogy magam mögött hagyhatom a vitatkozókat.

* * *

Megpillantottam a szörnyet.

Legalábbis az egyiket. A vádiratok szerint hatan voltak – vagy kilencen, ha hinni lehetett a Huffington Postnak: a lap szerint három másik börtönőr, akiket szintén vád alá kellett volna helyezni, büntetlenül megúszta. De abban mindenki egyetértett, hogy ez a fickó, Devin Becker volt a főkolompos: ő bujtotta fel a többi őrt, és ő volt az egyetlen, aki meg is ölt valakit.

– Harminc perc – mondta egy nagydarab őrmester, miközben Becker a fémszékre hajtogatta nyúlánk alakját. Éreztem az iróniát, hogy most magát Beckert is egy börtönőr őrzi. Quis custodiet ipsos custodies? Ki őrzi magukat az őrzőket?

Beckernek magasan ülő arccsontja volt, ami – a hírhedt videó elkészülte óta leadott kilói miatt – most még jobban kiugrott. A tény, hogy a ráfeszülő bőr csontfehér volt, csak fokozta a hátborzongató hatást: ha fekete csuklyát adnak rá, sakkozhatott volna az ember lelkéért.

– Ki maga? – kérdezte. Szavait enyhe délies akcentussal nyújtotta el.

– Jim Marchuk. Winnipegben, a Manitobai Egyetemen tanítok pszichológiát.

Becker lebiggyesztette felső ajkát.

– Nem akarok részt venni semmilyen rohadt kísérletben.

Megfordult a fejemben, hogy azt feleljem: „Már részt vett benne.” Vagy azt: „A kísérletet már számtalanszor elvégezték; ez csak egy értelmetlen utánzata.” Sőt, azt, hogy „Bárcsak kísérlet lenne, és félbeszakíthatnánk, ahogy Zimbardo tette a Stanfordon.” De ehelyett azt mondtam:

– Nem azért jöttem, hogy kísérletezzek magán. Szakértő tanú leszek a tárgyalásán.

– A védelem vagy a vád tanúja?

– A védelemé.

Becker valamennyire megenyhült, de a hangja gyanakvó maradt.

– Nincs pénzem drága szakértőkre.

– Úgy tudom, az apja fizeti a tiszteletdíjamat.

– Az apám! – sziszegte fitymálóan.

– Mi van vele?

– Ha tényleg érdekelné a sorsom, ő ülne itt, és nem maga.

– Nem látogatta meg?

Becker megrázta a fejét.

– És bárki más a családjából?

– A húgom. Egyszer.

– Á – mondtam.

– Szégyenkeznek miattam.

A szavai egy pillanatig a levegőben függtek. A Savannah-i Börtön őreiről szóló címlapsztori annak idején Amerika szégyene címmel jelent meg a New York Timesban.

– Hát – mondtam szelíden –, talán meggyőzhetjük őket, hogy ne szégyenkezzenek.

– Valami pszichológiai blablával? Pfff! – tette hozzá, vékony ajkai közt szűrve a hangot.

– Az igazsággal.

– Az igazság az, hogy a saját ügyvédem szerint pszichopata vagyok. Mint valami kibaszott Norman Bates. – Megrázta a fejét. – Miféle elcseszett védekezés ez? Maguknak elment az eszük, én mondom.

Nem sok együttérzés volt bennem a pasas iránt: borzalmas volt, amit tett. De tanár vagyok, és ha kérdeznek tőlem valamit, muszáj válaszolnom – nekem ezt diktálja a természetem.

– Mr. Becker, maga hidegvérrel megölt valakit, és ez a bíróság szerint normál esetben előre megfontolt szándékkal elkövetett emberölés, igaz? De tegyük fel, hogy egy MRI kimutatja, hogy egy agydaganat befolyásolta a viselkedését! Az esküdtszék talán úgy látná, hogy nem volt ura a cselekedeteinek, és felmentené. Magának nincs daganata, a kutatásaim szerint viszont a pszichopátia ugyanolyan jól definiálható betegség, és ugyanolyan enyhítő körülményként kellene kezelni.

– Aha – mondta. – És maga szerint pszichopata vagyok?

– Őszinte leszek: nem tudom – feleltem, miközben feltettem a faasztalra az aktatáskámat, és kipattintottam a csatjait. – Úgyhogy derítsük ki!

* * *

– Marchuk professzor, jelen volt ön, amikor tanult ellenfelem, a kerületi ügyész bemutatta az egyik szakértőjét, Samantha Goldsmith pszichiátert?

Igyekeztem higgadtan válaszolni, de – öregem! – idegőrlő volt ez az egész. Naná, akadémiai körülmények között hozzá vagyok szokva a szókratészi módszerhez, de itt, ebben a kohómeleg bírósági tárgyalóteremben egy ember élete függött a válaszaimtól. Előrehajoltam.

– Igen, jelen voltam.

Juan Garcia álla előreugrott, mint a gőzmozdony orrán a bivalyhárító.

– Ön ott ült, a harmadik sorban, igaz?

– Így van.

– Emlékszik dr. Goldsmith orvosi szakvéleményére a vádlottat, Devin Beckert illetően?

– Emlékszem.

– Mi volt a diagnózisa?

– Megállapította, hogy Mr. Becker nem pszichopata.

– Elmagyarázta dr. Goldsmith az eljárást, melynek révén erre a következtetésre jutott?

– Igen – bólintottam.

– Ismeri ön az általa alkalmazott eljárást?

– Közelről ismerem. Nekem is képesítésem van a használatára.

Juan fejmozgása sólyomra emlékeztetett, ahogy átmenet nélkül kapta a fejét egyik irányból a másikba: most épp az esküdtek felé nézett.

– Akkor megtenné, hogy felfrissíti eme mélyen tisztelt urak és hölgyek emlékeit? Milyen technikát alkalmazott dr. Goldsmith?

– A Hare-féle pszichopátia-szűrőlista átdolgozott változatát – feleltem.

– Amit köznyelven Hare-szűrőlistaként vagy PCL-R-ként ismerünk, így van?

– Pontosan.

Gyors fejfordulat felém.

– És mielőtt továbbmennénk, csak hogy pontosan emlékezzünk, pszichopatának azt nevezzük, aki...?

– Pszichopata az, akiből hiányzik az empátia és a lelkiismeret, aki nem érez együtt másokkal, aki csak önmagával és a saját önös érdekeivel törődik.

– És a Hare-szűrőlista? Kérem, idézze fel az esküdtszéknek!

– Robert Hare húsz olyan tulajdonságot azonosított, ami a pszichopatákat jellemzi: a sima beszédtől és a felszínes vonzerőtől kezdve a promiszkuitáson át a megbánás hiányáig.

– És idézzük fel ezt is: valaki akkor pszichopata, ha mind a húsz, Hare által felsorolt tulajdonság jellemzi?

Megráztam a fejem.

– Nem. Az eredményt pontozás alapján kapjuk meg.

– A vizsgált személy kitölt egy kérdőívet?

– Nem, dehogy. Egy szakértő, aki képesítést szerzett Hare professzor eljárásának használatára, interjút készít a vizsgált személlyel, átnézi a rendőrségi és a pszichiátriai aktákat, a munkahelyi és iskolai feljegyzéseket, és így tovább. Ezután mind a húsz tulajdonságot pontozza: nulla pontot ad, ha a vizsgált személy egyáltalán nem rendelkezik az adott személyiségjeggyel, ami lehet, mondjuk, a patológiás hazudozás. Egy pontot ad, ha a tulajdonság bizonyos mértékig jellemzi az illetőt: ha például a személyes kapcsolataiban állandóan hazudik, de az üzleti életben soha, vagy fordítva. És kettőt ad, ha a vizsgált tulajdonságot az illető életének legtöbb területén jellemzőnek találja.

– És mennyi az átlagpontszám a húsz tulajdonságot tekintve?

– Normál embereknél? Nagyon alacsony: négy az elérhető negyvenből.

– És hány pontra van szükség, hogy pszichopata legyen az ember?

– Harmincra, vagy annál többre.

– Emlékszik ön a pontszámra, amit dr. Goldsmith adott a vádlottnak, Mr. Beckernek?

– Igen. Tizenhét pontra értékelte.

– Marchuk professzor, ön jelen volt ebben a tárgyalóteremben akkor is, amikor mi, vagyis a védelem, bemutattunk egy szakértő tanút, egy másik pszichológust, mielőtt önt a tanúk padjára szólítottuk volna?

Újra bólintottam.

– Jelen voltam.

– Ez a pszichológus, dr. Gabor Bagi azt vallotta, hogy ő is elvégezte ugyanezt a pszichopátia-tesztet Devin Beckeren. Emlékszik ön erre?

– Igen.

– És dr. Bagi ugyanazt a pontszámot állapította meg, mint dr. Goldsmith?

– Nem. Ő harmincegy pontot adott Mr. Beckernek.

Juan ügyesen játszotta a meglepettet.

– Negyvenből harmincegyet? Miközben dr. Goldsmith tizenhetet adott neki?

– Így van.

Juan feje villámgyorsan az esküdtek felé fordult.

– Mivel magyarázza ön ezt az eltérést?

– Nos, habár Hare professzor szűrőlistája a lehetőségekhez mérten objektív, klinikai vizsgálatoknál előfordulhat némi nézetkülönbség a kiértékelők között. De tizennégy pontos különbség? – Megvontam a vállam kék öltönyöm alatt. – Erre nincs magyarázatom.

A fej újra felém fordult.

– Ugyanakkor a mi harmincegy pontos eredményünk Mr. Beckert a pszichopátia törvényes határa fölé helyezi, míg a dr. Goldsmith által megállapított pontszámmal Mr. Becker jóval a határ alatt marad. Így van?

– Igen.

– És mivel az ügyészség halálbüntetést kér, a kérdés, hogy Mr. Becker pszichopata vagy sem – vagyis hogy a saját jószántából cselekedett-e –, döntő fontosságú az ítélet szempontjából. Emiatt a tisztelt esküdtszék abban az irigylésre nem méltó, de sajnálatosan gyakori helyzetben van, hogy döntenie kell, melyiket tartja hitelesnek az egymásnak ellentmondó szakértői vélemények közül. Jól mondom?

– Nem – feleltem.

– Hogy mondta, Marchuk professzor?

A szívem zakatolt, de sikerült teljesen visszafognom a hangom remegését.

– Nem. Dr. Goldsmith nyilvánvalóan téved, és dr. Baginak van igaza. Devin Becker valóban pszichopata, és ezt be is tudom bizonyítani, a legcsekélyebb kétséget is kizárva.

2. fejezet

– EGY SZIMPLA igen-vagy-nem teszt a pszichopátiára? – meredt rám Heather az éttermi asztal túloldaláról. – Kizárt dolog.

– Pedig létezik. És én fedeztem fel.

A nővérem volt az egyik legjobb barátom, én pedig az övé. Azt hiszem, akkor is barátok lettünk volna, ha nem vagyunk rokonok. Negyvenkét éves volt, majdnem pontosan három évvel idősebb nálam, és cégjogászként dolgozott Calgaryben. A munkája időnként Winnipegbe hozta, és ilyenkor mindig együtt lógtunk.

– Ne viccelj már! – tiltakozott. – Nyilván a pszichopátiának is spektruma van.

Megráztam a fejem.

– Manapság mindenki azt várja, hogy mindennek spektruma legyen. Az autizmus erre a legjobb példa az „autizmus spektrumzavarral”. Arra vágyunk, hogy minden analóg legyen, végtelen sok átmenettel. De az ember alapvetően nem analóg, és az élet sem az. Mindkettő digitális. Igaz, nem kettes alapú számrendszerben, hanem négyesben, hiszen négy bázis, az adenin, a citozin, a guanin és a timin alkotja a genetikai kódot. Ebben nincs semmi analóg, ahogy az emberi létben sincs: az ember vagy él, vagy halott; vagy kódolva van a génjeiben az Alzheimer-kór, vagy nincs; vagy pszichopata, vagy nem.

– Oké, legyen. És akkor honnan tudod? Milyen a bináris pszichopátiateszt?

– Láttad A bárányok hallgatnak filmváltozatát?

Bólintott; mézszínű haja a vállát súrolta.

– Persze. És a könyvet is olvastam.

Kíváncsi voltam, vajon azután vette-e kézbe, hogy járni kezdett Gustavval.

– Mikor? – kérdeztem mellékesen.

– A filmre gondolsz? Mikor a Jogi Karra jártam. A könyvet meg úgy tíz éve olvashattam.

Sikerült megállnom, hogy megrázzam a fejem. Gustav még csak hat hónapja volt a képben, de meg voltam győződve róla, hogy pszichopata. Nem az erőszakos fajta, mint Thomas Harris regényében: a pszichopátia, bár valóban bináris, különböző módokon nyilvánul meg. Gustav esetében ez narcisztikus, manipulatív, önző viselkedést jelentett. Színészként aposztrofálta magát – bár az IMDb-n nem volt róla bejegyzés –, de minden jel szerint abból élt, hogy szakmailag sikeres nőkön élősködött, váltogatva őket. És az én vajszívű nővérem, aki jogi ügyekben olyan tisztán látott, ezt mintha egyáltalán nem vette volna észre. Vagy talán mégis: egyszer-kétszer már megpróbáltam érinteni a témát, de Heather mindig leállított. „Boldog vagyok, oké?” – zárta rövidre ilyenkor a beszélgetést.

– Na – folytattam a mostanit –, akkor emlékszel a filmben az egyik interjúra, amit Clarice Starling készít Hannibal Lecterrel? Anthony Hopkins tökéletesen hozza a pszichopaták egyik vonását, mármint ahhoz képest, hogy valójában nem az. Egyenesen Clarice-re néz, és azt mondja... – És itt igyekeztem a tőlem telhető legjobban utánozni Hopkins pallérozott sziszegését. – „A legfontosabb alapelv az egyszerűség, Clarice. Mindenről kérdezze meg: mi ez a dolog önmagában? Milyen a természete?” És itt jön a legemlékezetesebb rész, ahol a tekintete Clarice-ébe fúródik, és megkérdezi: „Mit csinál az ember, akit maga keres?” Emlékszel rá?

Heather egy kicsit megborzongott.

– Emlékszem.

– Mire Jodie Foster azt válaszolja: „Nőket öldös.” Ezt szánták a hátborzongató résznek, de mégsem ez az, hanem Lecter tekintete, ahogy egyetlen pislogás vagy rezdülés nélkül mered Clarice-re. Láttam ezt a tekintetet élőben börtönökben, valódi pszichopatáktól. Ez a legijesztőbb vonásuk.

– Képzelem – mondta Heather. Mozzarellarudacskákat rendelt előételnek, bár valahányszor Gustavval hármasban mentünk étterembe, a pasas mindig megvétózta, ha Heather valami hizlalót szeretett volna rendelni. A nővérem most elvett egy rudacskát, és beletunkolta a Marinara szószba.

– De tudod – folytattam –, akármilyen profi is, Anthony Hopkins csak utánozza a pszichopaták tekintetét. Nem tudja tökéletesen reprodukálni.

– Hogy érted?

– Egy igazi pszichopata tekintetéből nemcsak a pislogás hiányzik – habár ez kétségtelenül hozzáad a hüllőszerű hatáshoz –, hanem a mikroszakkádok is.

Heather nem először hallotta tőlem ezt a kifejezést. A mikroszakkádok akaratlan szemrándulások, ahol a szemgolyó két fokot, vagy annál is kevesebbet fordul el. Spontán következnek be, ha valamit másodperceken át mereven bámulsz. A funkciójuk vitatott: a legnépszerűbb elmélet szerint a tárgyat érzékelő neuronokat frissítik, hogy a kép ne halványuljon el.

Heather szemöldöke felsiklott drótkeretes szemüvege fölé.

– Tényleg?

Bólintottam.

– Jaja. A cikkem nemsokára megjelenik a Nature Neuroscience-ben.

– Szuper vagy! – lelkesedett Heather, aztán összeráncolta a homlokát. – De vajon miért van ez? Mi köze lehet a mikroszakkádoknak a pszichopátiához?

– Nem tudom pontosan – vallottam be –, de ötven kísérleti alanyból negyvennyolcnál kimutattam a hiányukat, és mind az ötvenen harminckét pontot, vagy annál többet értek el a PCL-R-en.

– És mi van azzal a kettővel?

– Nem pszichopaták. Meggyőződésem, hogy nem azok. És épp ez a baj a PCL-R-rel: hogy nem perdöntő. Bob Hare néhány éve begurult, amikor kijött egy tudományos-szórakoztató könyv, A pszichopatateszt, ami azt sugallta, hogy bárki megállapíthatja, pszichopata-e a szomszédja, a főnöke vagy akár az ismerőse. Hare leszögezte: egyhetes intenzív tréning kell, hogy valaki megfelelően pontozza a húsz személyiségi változót, természetesen a pszichológusi vagy pszichiáteri végzettségen felül. De a tesztje ettől függetlenül tényleg produkálhat fals pozitív eredményeket, ha az orvos félrekategorizál valamit, ha két pontot ad, ahol csak egy lenne indokolt, vagy ha a pszichopata ügyesen leplezi a természetét.

– Á – bólintott Heather. – De amúgy honnan tudod, hogy Anthony Hopkins nem pszichopata? – vetette fel könnyedén. – Gondolj csak a szerepekre, amiket játszott! Hannibal Lecter mellett ott volt Alfred Hitchcock, aki megszállottan küzdött, hogy filmet készíthessen egy pszichopatáról, és amúgy is egy csomó érzéketlen jellemvonása volt. Lehet, hogy nem véletlenül osztják Hopkinsra ezeket a figurákat.

– Igen, ez nekem is eszembe jutott. Végül is Nixont és Bligh kapitányt is eljátszotta, akik sejthetően szintén pszichopaták voltak.

– Igaz.

– Úgyhogy megszereztem A bárányok hallgatnak Ultra 4K felbontású verzióját lemezen. A bárányokat harmincöt milliméteres filmre forgatták, és a 4K szkennelés már elég pontos, hogy átmentse az eredeti filmanyag felbontását. A közeliknél, ahol Hannibal Clarice-re mered, elég tiszta volt a kép, hogy leteszteljem: Hopkins szeme igenis végez mikroszakkádokat.

– Ennyit a színészi átlényegülésről – mosolygott Heather.

A mozzarellarudacskái gusztának tűntek, de nem ehettem belőlük.

– Ja. De amúgy Hitlernek is rémisztő tekintete volt. Az volt a szokása, hogy az ember szemébe nézett, és a normálisnál sokkal tovább tartotta fenn a szemkontaktust. Nincs róla elég éles felvétel, hogy kiderítsem, végzett-e a szeme mikroszakkádokat, de lefogadom, hogy nem.

– De még mindig nem értem a dolog miértjét – erősködött Heather. – Mi köze a mikroszakkádok hiányának a pszichopátiához? Mert oké, azt értem, hogy emiatt olyan a pszichopaták tekintete...

– Többről van szó – mondtam. – Tudod, hogy Kanada a világ egyik vezető országa a pszichopátia kutatásában, ami önmagában is elmond valamit. Nemcsak Bob Hare kanadai – professor emeritus a Brit Columbiai Egyetemen –, hanem Angela Book is. 2009-ben publikált egy tanulmányt a pszichopata jellemvonások és az áldozat célzott kiválasztása közti kapcsolatról. Ebből és további kutatásokból kiderült, hogy a pszichopaták szinte természetfölötti érzékkel tudják célba venni a már sérült embereket. Az egyik saját kísérletemben nagy felbontású videókat készítettem női önkéntesekről: volt köztük, akit megtámadtak korábban, és volt, akit nem. Egy szobában lézengtek néhány egyetemista fiúval. Aztán megmutattam a videót egy csoport férfinak, és megkértem őket, hogy válasszák ki, melyik nő esett korábban támadás áldozatául. A normális férfiaknál a találati arány véletlenszerű eloszlást mutatott: fogalmuk sem volt, úgyhogy tippelgettek. A pszichopaták viszont nyolcvan százalékos átlagot produkáltak. Amikor megkérdeztem őket, honnan tudják, a válaszaik megoszlottak: a „tök egyértelmű” nem volt túl hasznos, de a „látom az arcukon” annál inkább. Mert úgy tűnik, tényleg látják. Az emberi arc állandó, alig észrevehető mozgásban van: mikro-arckifejezések futnak át rajta a másodperc tizenötöd-huszonötöd része alatt. Amikor egy pszichopata beveti a mikroszakkádoktól mentes „tekintetet”, nyilvánvalóan látja ezeket a mikro-arckifejezéseket. A korábban megtámadott nők arcán talán egy pillanatra átfut a félelem, amikor egy férfi rájuk néz, és ezt a pszichopaták nemcsak hogy észreveszik, de vonzódnak is azokhoz, akiken ilyen jeleket látnak.

– Basszus – mondta Heather.

– Ja.

A felszolgáló megérkezett Heather Cobb-salátájával.

– Láss hozzá! – mondtam.

Evett egy falatot.

– Mi van a szociopatákkal? – kérdezte. – Ők miben mások, mint a pszichopaták?

– Egyik kutya, másik eb. Vannak orvosok – most, hogy belegondolok, főleg amerikaiak –, akik még mindig próbálnak különbséget tenni a kettő között, de a DSM-5 diagnosztikai kézikönyv egy kategóriába sorolja őket. A bárányok hallgatnak filmváltozatában a dialógus nagy részét szó szerint vették át a könyvből, de míg a könyvben Lectert „színtiszta szociopatának” írják le, ezt a filmben „színtiszta pszichopatára” változtatták. Ha van is különbség, az vagy a kóroktanra vezethető vissza – azok, akik hozzám hasonlóan a „pszichopátiát” részesítik előnyben, úgy gondolják, hogy a betegséget elsősorban agyi elváltozás okozza, míg azok, akik a „szociopatát” használják, a társadalom személyiségformáló erejét sejtik a háttérben –, vagy arra, ahogy a betegség megnyilvánul. Egyesek szerint a klasszikus, nagy dumás, elbűvölő, de abszolút szívtelen alak a pszichopata, míg a közönséges balfácán, akiből történetesen hiányzik a lelkiismeret és az empátia – na, ő a szociopata. Viszont...

Heather várakozón nézett rám.

– Igen?

– Tudod, mi a különbség a pszichopata és a homeopata között?

Megrázta a fejét.

– Van olyan pszichopata, aki ártalmatlan.

– Haha. – Evett egy falatot a salátából. – Szóval hogy működik pontosan a módszered? Hogy teszteled az alanyt?

– Nos, a mikroszakkád, vagyis a fixációs szemmozgás csak akkor következik be, ha mereven bámulsz valamit. Az igazán pontos elemzéshez általában nem filmet használok, hanem egy átalakított látásvizsgáló szemüveget. Csak ráadom a feltételezett pszichopatára, és egyszerűen megkérem, hogy nézzen tíz másodpercig mereven egy pontra, amit a szemüveg mutat. Az érzékelők figyelik, hogy a szeme sziklaszilárdan áll, vagy rángatózik egy kicsit. Az előbbi esetben az illető pszichopata, ezt garantálom. Utóbbi esetben – vagyis, ha a szeme végez mikroszakkádokat – nem az. A mikroszakkádokat nem lehet imitálni: a legkisebb szándékos szemmozgás is jóval nagyobb. Ha az alanynak nincs valamilyen szemmozgás-rendellenessége, mint, mondjuk, a veleszületett vagy szerzett nystagmus, amit már a teszt előtt ki lehet szűrni, az én módszeremmel nincs fals pozitív. Ha én azt mondom, pszichopata vagy, akkor az is vagy.

– Ejha! – mondta Heather. – Kölcsönkérhetem a cuccot?

Talán alábecsültem a nővéremet, és mégis gyanakszik Gustavra?

– Nem – feleltem –, de ha meghívsz karácsonykor, elhozom magammal.

– Megegyeztünk – bólintott, és felnyársalt egy koktélparadicsomot.

3. fejezet

– TEHÁT, Marchuk professzor, az ön vallomása szerint védencem, Devin Becker valóban pszichopata?

Juan Sanchez számtalanszor elpróbálta velem a szerepemet a tanúk padján. Biztosra akart menni, hogy ne csak a bíró – aki a korábbi tárgyalásain már nem egy pszichológus tanúvallomását hallotta –, hanem az esküdtek emelvényén ülő hét férfi és öt nő – akik közül soha senki nem hallgatott pszichológiát – is kénytelen legyen elfogadni az okfejtésem logikáját.

Juan azt tanácsolta, hogy ezen a ponton nézzek az esküdtek szemébe. Sajnos a négyes (a nagydarab, fekete nő) és a kilences számú esküdt (a fejtetőn átfésült hajú, fehér pasas) is lefelé nézett. De a többiekkel egy pillanatra sikerült szemkontaktust teremtenem, még ha hárman azonnal el is kapták a tekintetüket, amint megérezték magukon az enyémet.

Visszafordultam Juan felé, és határozottan bólintottam.

– Igen, így van. Minden kétséget kizáróan.

– Köszönöm, professzor. – Juan kérdőn pillantott Kavaszaki bíróra. Elmondta, a védelem szakértő tanúját közvetlenül a tárgyalási szünet előtt érdemes kikérdezni, mert így az elhangzott érvek gyökeret verhetnek, mielőtt az ügyészség össztüzet zúdít rájuk. Ezért úgy időzített, hogy a tanúvallomásom közvetlenül dél előtt érjen véget. Kavaszaki azonban vagy elnézte az időt, vagy megorrontotta Juan stratégiáját, mert a kerületi ügyészhez fordult, és kimondta, amit Juan az imént nem:

– Öné a tanú, Miss Dickerson.

Juan csalódott pillantást vetett rám, majd visszament a vádlottak padjához, és leült Devin Becker mellé, akinek keskeny arcára – mint mindig – most is komor arckifejezés ült ki.

Idegesen mocorogtam a székemen. Ezt a részt is elpróbáltuk, és igyekeztünk megjósolni, hogy milyen kérdésekkel próbálja majd Belinda Dickerson hitelteleníteni a mikroszakkád-technikámat. De – idősebb Moltke híres szavaival élve – nincs olyan haditerv, ami túlélné az első találkozást az ellenséggel.

Dickerson negyvennyolc éves volt, magas és karcsú, arca hosszúkás, haja pedig rövid és fekete. Ha a terem szélén a Georgia állam zászlaját tartó rúd eltörik, Dickerson beállhatott volna a helyére.

– Mr. Marchuk – kezdte erősebb hangon, mint amit a testalkatától várni lehetett –, sokat hallottunk az ön végzettségéről, amikor a védelem a tanúk padjára szólította.

Nem tűnt kérdésnek, úgyhogy nem is válaszoltam. Dickerson talán valamilyen szerény hümmögést várt tőlem, amit egy baráti beszélgetés során valószínűleg produkáltam volna. De itt, a tárgyalóteremben, a száraz hőségben – nem beszélve egy bosszantó légyről, ami a fejem fölötti lámpa körül zümmögött – egyszerűen csak bólintottam, ő pedig folytatta:

– Diplomák, posztdoktorik, klinikai képesítések, akadémiai kinevezések.

Nem kérdés ez sem. Eddig nyugtalanított, hogy milyen keresztkérdésekre számíthatok, de most kezdtem egy kicsit felengedni. Ha a nő a rezümémet akarja górcső alá venni, hát, állok elébe, gondoltam. Nem fújtam fel benne semmit.

– Most viszont, uram – folytatta Dickerson –, engedje meg, hogy a múltja olyan elemeire térjek ki, amiket Mr. Sanchez nem említett.

Juanra néztem, aki fejét madárszerűen az esküdtek felé kapta, majd visszapattintotta felém.

– Igen? – mondtam Dickersonnek.

– Honnan származik a családja?

– Calgaryben születtem, Albertában.

– Igen, igen. De a családja, a felmenői: ők honnan származnak?

Mint mindenkitől, ezt tőlem is kérdezték már, és én általában viccelődve feleltem, azzal a fajta humorral, amit csak egy értelmiségi engedhet meg magának. „Az őseim – mondtam ilyenkor – az Olduvai-szurdokból jöttek.” Most azonban, ahogy az esküdtek emelvényére, aztán Kavaszaki bíró szigorú, ráncos képére pillantottam, beláttam, hogy semmi értelme ellőni egy poént, ha tudom, hogy úgyis süket fülekre talál.

– A kulturális örökségemre gondol? Ukrán.

– Az édesanyja tehát ukrán volt?

– Igen. Vagyis ukrán–kanadai.

Legyintett, mintha azt mondaná: semmi szükség erre a köntörfalazásra.

– Az anyai nagyapja ezek szerint szintén ukrán volt?

– Igen.

– A nagyapja emigrált valamikor Kanadába?

– Az ötvenes években. Nem tudom pontosan, mikor.

– De azelőtt Ukrajnában élt?

– Úgy tudom, az utolsó európai ország, ahol élt, Lengyelország volt.

Most Dickersonön volt a sor, hogy az esküdtekre nézzen. Felhúzta a szemöldökét, mintha meglepné a válaszom.

– Lengyelországban hol?

Egy másodpercbe telt, míg előástam a nevet, és kétlem, hogy helyesen ejtettem.

– Orchówekben.

– És hol van ez a település?

Összeráncoltam a homlokom.

– Mint mondtam, Lengyelországban.

– Igen, igen. De azon belül hol? Mihez esik közel?

– Azt hiszem, az ukrán határ mellett található.

– Ez valószínűleg helytálló, igen, de nincs közel valamilyen... helyszínhez, aminek, hogy úgy mondjam... történelmi jelentősége van?

Juan Sanchez felállt; az álla még a szokásosnál is jobban előremeredt.

– Tiltakozom, bíró úr! Világos, hogy ennek a kis útirajznak semmi köze a szóban forgó ügyhöz.

– Elutasítom – mondta Kavaszaki. – De igencsak próbára teszi a türelmemet, Miss Dickerson.

A nő ezt a jelek szerint felhatalmazásnak vette, hogy feltegyen egy célzatos kérdést.

– Mr. Marchuk, hadd kérdezzem meg nyíltan: igaz-e, hogy az önök faluja, Orchówek, mindössze tíz mérföldre van Sobibórtól?

Azzal, hogy következetesen nem használta az egyik címemet, amire jogosult voltam, természetesen a hitelességemet próbálta aláásni az esküdtek előtt.

– Nem tudom – feleltem. – Fogalmam sincs.

– Persze, persze. De közel van Sobibórhoz, nem igaz? Autóval csak néhány perc, ugye?

– Tényleg nem tudom.

– Vagy vonattal? – Ezt hagyta egy pillanatig ülepedni. – Mit csinált az ön nagyapja a második világháború alatt?

– Nem tudom.

– Nem?

Éreztem, ahogy felszökik a szemöldököm.

– Nem.

– Ez meglep, uram. Nagyon is meglep.

– Miért?

– Uram, itt nem ön kérdez, nem így működik a dolog. Szóval eskü alatt vallja, hogy nem tudja, mit csinált az anyai nagyapja a második világháború alatt?

– Így van – feleltem teljesen elképedve. – Nem tudom.

Dickerson az esküdtekhez fordult, és felemelte a kezét, mintha azt mondaná: „én megadtam neki az esélyt”. Aztán az asztalához ment, fiatal női asszisztense pedig átnyújtott neki egy papírlapot.

– Bíró úr, szeretném bizonyítékként benyújtani ezt a közjegyző által hitelesített másolatot a Winnipeg Free Press 2001. március 23-i számának egyik cikkéről.

Kavaszaki intett Dickersonnek, hogy lépjen közelebb, az ügyész pedig odaadta neki a lapot. A bíró futó pillantást vetett rá, aztán továbbadta az írnoknak.

– A bíróság elrendeli – mondta – az állam száznegyvenhatos számú bizonyítékának nyilvántartásba vételét.

– Köszönöm, bíró úr – vette vissza Dickerson a papírlapot. – Mr. Marchuk, lenne szíves felolvasni nekünk az első megjelölt szövegrészt?

Átadta nekem a lapot, amin két különálló bekezdés volt kékkel kiemelve. Nem tudtam elolvasni a szöveget az olvasószemüvegem nélkül, úgyhogy benyúltam az öltönyöm belső zsebébe – és láttam, hogy a terem túlsó felén az őr keze a pisztolya felé mozdul. Lassan előhúztam a pápaszememet, az orromra biggyesztettem, és hangosan olvasni kezdtem:

– Újabb meghökkentő tények láttak napvilágot a héten, ahogy az egykori Szovjetunió számos irata nyilvánosságra került. Az újonnan feltárt dokumentumoknak kanadai vonatkozása is van. Ernst Kulyk... – A hangom elcsuklott, a torkom kiszáradt, ahogy a tekintetem továbbsiklott a szövegen.

– Uram, kérem, folytassa! – mondta Dickerson.

Nyeltem egyet, és engedelmeskedtem.

– Ernst Kulyk, Patricia Marchuk, a neves calgary-i jogász édesapja, az iratok szerint a sobibóri náci haláltábor őre volt, vagyis több ezer, ha nem több tízezer lengyel zsidó haláláért felelős.

Felnéztem. A papírlap reszketett a kezemben.

– Köszönöm, uram. Mondja, kicsoda Patricia Marchuk?

– Az anyám.

– És – csak hogy tisztázzuk – Mrs. Marchuk az ön édesanyja, Ernst Kulyk pedig az ő édesapja, így van? Sem önt, sem az édesanyját nem fogadták örökbe?

– Nem.

– Él még az ön anyai nagyapja?

– Nem. Valamikor a hetvenes években halt meg.

– Ön pedig 1982-ben született, így van? Tehát sohasem találkozott vele.

– Soha.

– És az édesanyja, ő él még?

– Nem. Tizenöt éve ő is meghalt.

– 2005-ben?

– Igen.

– Tartották a kapcsolatot?

– Igen.

– És ön mégis azt vallja a bíróság előtt, hogy nem tudott róla, mit csinált az édesanyja apja – az ön nagyapja – a második világháború alatt?

A szívem zakatolt.

– Esküszöm, fogalmam sem volt – mondtam.

– Hol élt ön 2001 márciusában, amikor ez a cikk megjelent?

– Winnipegben. Másodéves voltam az egyetemen.

– A Winnipeg Free Press – javítson ki, ha tévedek – most is, akárcsak 2001-ben, a város legnagyobb példányszámban megjelenő napilapja, így van?

– Úgy tudom, igen.

– Akkor valaki biztosan megemlítette önnek ezt a cikket, nem?

– Nem, soha.

– Komolyan? Az édesanyja sem mondott önnek semmit erről a felfedezésről?

Sav tolult fel a torkomba.

– Emlékeim szerint nem.

– Emlékei szerint nem – ismételte meg Dickerson. – A lapon egy másik megjelölt bekezdés is található. Felolvasná nekünk, kérem?

Lenéztem, és folytattam:

– Ernst Kulyk a környéken lakott, nem messze Sobibórtól. Howard Green, a Los Angeles-i Simon Wiesenthal Központ történésze szerint Kulyk személyleírása ráillik Ernstre, a Mészárosra: egy brutalitásáról elhíresült lágerőrre.

– Míg az ön munkája, professzor, ahogy az imént meghallgathattuk, arra irányul, hogy felmentsen mindenkit, akit rettenetes bűnökkel vádolnak. Nem így van?

– Szó sincs róla. Én...

– Na de uram! A védelem bizonyára nem tartott volna igényt a szolgálataira, ha nem bíznak benne, hogy az ön tanúvallomása meggyőzheti a nagyra becsült esküdteket: némelyek egyszerűen csak pszichopatának születnek, Isten ilyennek teremtette őket, ezért nem tudják kontrollálni magukat, és nem is felelhetnek tetteikért a törvény színe előtt. Nem gondolja?

– Tiltakozom! – mondta Juan. – Spekulatív!

– Helyt adok. Vigyázzon, Miss Dickerson!

– Mr. Marchuk, hogyan jellemezné a családi háttere és a kutatási területe közti összefüggést? Mondhatjuk, hogy előbbi inspirálta az utóbbit?

– Mondtam már, hogy nem tudtam a nagyapámról.

– Ugyan már, uram! Megértem, hogy szeretné meg nem történtté tenni a családja szégyenét – Kanada szégyenét! –, de tévednék, ha azt mondanám, ön már azelőtt eldöntötte, hova áll ebben az ügyben, mielőtt találkozott volna Devin Beckerrel? Hiszen ha felelősségre vonhatónak találná Devin Beckert, és ragaszkodna hozzá, hogy bűnhődjön szörnyűséges tetteiért, akkor ugyanígy kéne viszonyulnia a nagyapjához is. Jól mondom?

– Még ha tudtam is volna a nagyapámról – mondtam, és elfogott a szédülés –, a két ügy gyökeresen eltér egymástól. Több mint hetven év és több ezer mérföld választja el őket.

– Trivialitások – felelte Dickerson. – Önt nyomtatásban „a kegyetlenség védelmezőjének” nevezték, nemde?

– Szakmailag lektorált folyóiratban soha.

– Igaz – ismerte el Dickerson. – A kanadai National Postot idéztem. De a tény ettől még tény marad: tagadja, hogy az itt előadott tanúvallomásának minden mozzanatát áthatja a vágy, hogy a nagyapját a körülmények ártatlan áldozatának láthassa?

– A kutatásaimra számos publikáció hivatkozik – mondtam, és úgy éreztem, mintha a tanúk padjának fapadlója szilánkokra hasadna alattam –, és olyan klasszikusokon alapulnak, mint Cleckley és Milgram munkái.

– De velük ellentétben önnek személyes indítékai vannak, jól mondom?

Semmi értelmét nem láttam, hogy rámutassak: Stanley Milgram családját kiirtották a Holokauszt során, és az egész munkássága arról szólt, hogy értelmet találjon az értelmetlenségben, hogy feltárja a megmagyarázhatatlant, hogy megértse, miként tehettek ilyet józan, normális emberek más gondolkodó, érző lényekkel.

– Nem osztom ezt az álláspontot – mondtam, és küzdöttem, hogy ne remegjen a hangom.

– Nem lep meg – felelte Belinda Dickerson, és még egyszer végignézett az esküdtek emelvényén ülő férfiakon és nőkön, akik kivétel nélkül feszült figyelemmel hallgatták. – Nem lep meg, hogy nem osztja.

* * *

Kavaszaki bíró végre szünetet rendelt el, én pedig kiszabadultam az atlantai tárgyalóteremből. A szívem megint hevesen vert: a múltam fényében utáltam ezt az érzést. Úgy volt, hogy Juan Sanchez Devin Beckerrel ebédel, de gyanítottam, hogy nem vágynak a társaságomra. Kiléptem a délutáni hőségbe, ahol a levegő vibrált a parkoló aszfaltja fölött, remegő kézzel a fülembe illesztettem a Bluetooth-fülhallgatót, és felhívtam a nővéremet Calgaryben. A telefon kicsöngött, majd egy női hang szólt bele:

– Morrell, Thompson, Chandler és Marchuk ügyvédi iroda.

– Heather Marchukkal szeretnék beszélni. – A nővérem házassága már régen széthullott (jóval az enyém előtt), de a szakmai életben amúgy is mindig a leánykori nevét használta.

– Megkérdezhetem, ki keresi?

– Az öccse, Jim.

– Ó, Mr. Marchuk, üdvözlöm! A városban van?

Általában nincs gondom a nevekkel, és ha nem vagyok ennyire kiborulva, valószínűleg a recepciósé is eszembe jutott volna. A külseje azért előttem volt: szőke, törékeny lány kerek szemüveggel.

– Nem. Heather bent van?

– Máris kapcsolom.

Láttam, hogy egy tagbaszakadt fickó engem néz: gondolom, riporter volt, és nyilatkozatot akart. Megfordultam, és sietős léptekkel arrébb mentem.

A nővéremmel havonta párszor beszéltünk – Gustav csak ennyit engedélyezett –, de mindig estefelé, így Heathert érezhetően meglepte, hogy a munkahelyén hívom.

– Jim, minden oké? Hol vagy?

Az első kérdésre nem tudtam megnyugtató választ adni, úgyhogy rögtön a másodikra ugrottam.

– Atlantában.

Heather túl jól ismert.

– Valami nincs rendben. Mi történt?

– Tudsz róla, mit csinált Kulyk nagyapa a második világháború alatt?

Egy pillanatra csend támadt. A távolban valahol – vagy az én oldalamon, vagy az övén – sziréna vijjogott.

– Az istenit neki, Jim!

– Igen?

– Az istenit neki! – mondta újra.

– Mi van?

– Jim, ha ez valami vicc...

– Nem viccelek.

– Nagyon jól tudod, mit csinált nagyapa a háború alatt, abban a táborban.

– Most már tudom – mondtam. – Ma tudtam meg. Azért vagyok itt, hogy tanúskodjak az ügyben, amiről meséltem neked. A kerületi ügyész a semmiből rángatta elő a hírt.

– Ez nem hír, a jó ég áldjon meg! – sziszegte Heather. – Évekkel ezelőtt derült ki!

– Miért nem mondtad el?

– Megzakkantál? Mind tudtunk róla.

Forgott velem a világ.

– Nem emlékszem rá.

– Komolyan beszélsz?

– Komolyan.

– Jim, figyelj, találkozóm van egy ügyféllel öt... a francba, már ott kéne lennem! Nem tudom, mit mondjak, de kérj valakitől segítséget, oké?