A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Freida McFadden: The Crash, 2025

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A téboly otthona (Millie Calloway 1.), 2022

Gyilkos örökség, 2023

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.), 2023

A munkatárs, 2024

A titkok otthona (Millie Calloway 3.), 2024

A téboly otthona (Millie Calloway 1.) – Újrakiadás, 2024

A tanár, 2025

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.) – Újrakiadás, 2025

A titkok otthona (Millie Calloway 3.) – Újrakiadás, 2025

Copyright © 2025 by Freida McFadden

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Cover image © Anna Mutwil/Arcangel

theBookDesigners tervei alapján
a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Dobos Attila

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-69-4

Apámnak

ELŐSZÓ

AZ ÜTKÖZÉS UTÁN

Még sosem öltem embert.

Nem vagyok gyilkos. Jó ember vagyok. Nem szoktam hazudni. Nem csalok. Nem lopok. Nagyon ritkán emelem fel a hangom. Kevés dolog van az életemben, amit szégyellek.

És most mégis itt vagyok.

Gondoltam, hogy küzdeni fog majd velem. De arra nem, hogy ennyire. Nem számítottam rá, hogy így fog vergődni.

Sem az elfojtott sikolyokra.

Leállhatnék. Még nem késő. Van tizenöt másodpercem – vagy maximum harminc – eldönteni, hogy gyilkos akarok-e lenni.

De nem állok meg. Nem tudok.

Aztán végre – végre! – feladja. Most már csak egy ernyedt, mozdulatlan test hever előttem. Nem kell orvosnak lennem ahhoz, hogy felismerjek egy halottat.

Mégis mit tettem?

Arcomat a tenyerembe temetem, de visszanyelem a feltörő könnyeket, próbálok uralkodni magamon. Nem vagyok az a sírós fajta – sosem voltam –, de ebben a pillanatban valahogy mégis helyénvalónak tűnik. Mert ha én nem sírok érte, akkor ki fog? Egy perc múlva aztán összeszedem magam. Kiegyenesedem, és igyekszem visszanyerni az önuralmamat. Végül is jó okom volt rá, hogy ezt tettem.

Nem volt más lehetőségem.

1. RÉSZ

EGY HÉTTEL AZ ÜTKÖZÉS ELŐTT

1. FEJEZET

Tegan

Nem vagyok benne biztos, hogy eljutok a bejárati ajtóig.

A kis Ford Fusionömtől a lakóépület bejáratáig körülbelül tizenöt méter. Nem nagy távolság. Normális körülmények között pár másodperc alatt lefutnám.

De nem ma este.

Egy egyszobás lakásban élek egy lepusztult kis társasház második emeletén, Lewistonban, Maine államban. Borzalmas környék, de jelenleg ennél jobbat nem engedhetek meg magamnak. A műszakom a közértben sötétedés után ér véget, ami azt jelenti, hogy most kint vaksötét van. Régen volt itt egy utcai lámpa, ami megvilágította a parkolóból az épületig tartó utat, de az izzó egy hónappal azután kiégett, hogy ideköltöztem, és senki nem vette a fáradságot, hogy kicserélje. Ha lekapcsolom a kocsi fényszóróját, nem fogom látni azt sem, mi van az orrom előtt.

Nem sokkal parkolás után le is állítottam a motort, mert most még a benzinnel is csínján kell bánnom. Olyan hideg van, hogy még az autóban ülve is látom a leheletemet. Maine államban decemberben rendszeresen fagypont alatt van a hőmérséklet. Kikémlelek a szélvédőn, és alig tudom kivenni az épület bejáratát. Utcai lámpa nincs, van azonban egy aprócska fény közvetlenül az ajtó fölött – épp elég ahhoz, hogy lássam a kulcslyukat, és ki tudjam nyitni az ajtót.

És épp elég fény van ahhoz is, hogy lássam a férfit, aki az árnyékban ácsorog az ajtó közelében.

Várakozik.

Remegni kezdek a vezetőülésben, ahogy mozdulnék, ami jelenleg már nem is olyan egyszerű. Éles, áramütésszerű fájdalom hasít végig a jobb lábamon – mostanában egyre gyakrabban előfordul. Az orvos azt mondta, ülőidegzsábáról lehet szó, amit a gerincemben lévő irritált ideg okoz. Azt hittem, az életem már nem lehet nehezebb, de aztán sikerült még rátennem egy lapáttal, és begyulladt egy ideg a gerincemben, hogy teljes legyen a kép.

Hunyorogva bámulok a sötétbe, az ajtónál álló férfit figyelem, és próbálom kitalálni, mit keres ott. Túl sötét van ahhoz, hogy kivegyem az arcát, de viszonylag magas és vékony. Hosszú, sötét ballonkabátot visel – hát, ettől sem érzem magam nagyobb biztonságban. Az arca fenyegetőnek tűnik, bár tény, hogy az árnyékban mindenki ijesztőnek látszik.

Lehet, hogy teljesen ártalmatlan szándékai vannak. Talán egy barátját látogatja meg az épületben. Talán civil ruhás rendőr. (Na jó, ez nem valószínű.) Talán… hát, igazából fogalmam sincs, mi mást csinálhatna valaki itt este fél tízkor. Csak azt tudom, hogy nem feltétlenül azért van itt, hogy kiraboljon.

De hát az autómban sem maradhatok egész éjjel.

A táskámba nyúlok, előveszem a paprikaspray-t, amit újabban mindig magamnál tartok, és átteszem a kabátzsebembe. Ha ez a fickó a pénztárcámra hajt, megnehezítem a dolgát. A lakáskulcsot átteszem a másik zsebembe, hogy könnyen elérjem, majd a bevásárlószatyrot a jobb ülésről az ölembe emelem. Mr. Zakir mindig hatalmas kedvezményt ad a lejárathoz közeli termékekre, és nem vagyok hajlandó otthagyni az egész csomagot csak azért, mert egy rémisztő fazon ácsorog az épület előtt.

Újra belehasít a fájdalom a jobb lábamba, ahogy kiszállok a Fordból. A kabátom nyitva marad, de nem tudok vele mit kezdeni – hónapok óta nem lehet rendesen becipzározni. A cipzárral önmagában nincs baj, bár az se lenne meglepő, ha az is elromlott volna, tekintve, milyen állapotban van mostanában az életem. Nem, a kabátom azért nem záródik, mert már nem fér el alatta a hasam.

Nyolc hónapos terhes vagyok.

Ahogy kilépek az autóból, a feldagadt lábam tiltakozva felüvölt. Egy dupla műszak után az élelmiszerboltban akkorára dagadt, hogy alig fér bele a tornacipőmbe. Amennyire csak tudom, kihúzom magam, mire a jéghideg levegő arcul csap, és kicsit észhez térít. Egyre jobban kimerít a terhesség, különösen estére, de ez a dermesztő szél most felébreszt.

Becsapom magam mögött az autó ajtaját, mire a férfi, aki az épület falának dőlve álldogál, hirtelen felemeli a fejét. Még most sem látok belőle többet egy árnyéknál, de most már egyértelmű, hogy engem néz. Az egyik kezemmel a szatyor fülét markolom, a másikkal pedig a zsebembe nyúlok a paprikaspray-ért.

Ne is próbáld meg elvenni a lejárt szavatosságú kenyeremet, te barom!

Mély levegőt veszek a jéghideg levegőből, és határozottan elindulok az épület bejárata felé. Nem nézek rá – megtanultam az évek során, hogy ne bámuljam az ilyen fura fazonokat –, de érzem, hogy követ a tekintetével. Erősebben szorítom a tenyeremben a paprikaspray-t, már épp készülnék előrántani, amikor ismerős hang szakítja meg rémült gondolataimat:

– Tegan?

A hang irányába fordítom a fejem. A bejáratnál lévő lámpa elég fényt ad ahhoz, hogy kivegyem a férfi arcvonásait, és az összes feszültség egy csapásra elillan belőlem.

– Jackson! – kiáltom. – Te jó ég, halálra rémisztettél!

A férfi, akiről most már tudom, hogy nem más, mint Jackson Bruckner, a szokásos gyűrött fehér ingjében, szürke nyakkendőjében és öltönynadrágjában, ballonkabátjába burkolózva vár rám. Nem a városban lakik, és úgy sejtem, legalább két órát vezetett, hogy ideérjen – de mindig olyan kipihentnek tűnik, amikor megjelenik nálam.

Anélkül, hogy kérnem kéne, Jackson felkapja a bevásárlószatyrot, amitől a sajgó lábam máris egy árnyalatnyival kevésbé fáj.

– Nagyon sajnálom – feleli. – A boltba indultam, de a GPS szerint zárva van, úgyhogy inkább idejöttem. Úgy voltam vele, hogy bármelyik percben megérkezhetsz, ezért itt vártalak.

– Írhattál volna egy üzenetet – motyogom, már egy kicsit szégyellve, hogy ennyire be voltam tojva ettől a férfitól, aki vastag szódásüveg-szemüveget visel, és nagy, elálló fülei vannak. Most, hogy nem borítja árnyék, cseppet sem tűnik rémisztőnek. Aranyos, tipikus kocka.

De amúgy nem a gyerekem apja. És nem is a pasim.

– Írtam is – közli velem.

A táskámba nyúlok a telefonomért, és rájövök, hogy igaza van – egy csomó üzenet érkezett tőle, amit nem vettem észre. Hát persze hogy írt. Jackson felelősségteljes. Ügyvédként dolgozik, summa cum laude diplomázott egy borostyánligás egyetem jogi karán. Ezt nem tőle tudom, én kerestem rá.

– Ja, tényleg írtál – ismerem el.

Az órájára néz.

– Kínait is rendeltem. Pár perc, és itt lesz.

A gyomrom megkordul, ahogy a kaját említi. Elvileg kettő helyett kéne ennem, de annyit sem eszem, amennyit egy embernek kéne.

– Csirkés lú-mient? – kérdezem reménykedve.

– Persze – vigyorog rám. – Felviszem a cuccokat, aztán visszajövök a kajáért.

Tiltakozni akarok, de a lépcsőn felcipelni a szatyrot egyre nehezebb, ahogy a hasam nő. Ha ő hajlandó megtenni helyettem, én baromi hálás vagyok.

– Köszönöm – mondom.

Találkozik a tekintetünk a félhomályos bejárat alatt.

– Ez csak természetes.

Jackson türelmesen vár, amíg bénázok a kulcsommal. Mindig megszorul a zárban hideg időben, és itt nálunk az év tíz hónapjában bizony hideg van. Amikor végre sikerül kinyitnom, előzékenyen kitárja előttem az ajtót.

Nagyon kedvelem Jacksont. Szeretem, amikor vacsorával érkezik – mostanában egyre gyakrabban történik ez.

De valójában ez most nem baráti látogatás. Jacksonnal fontos dolgunk van.

Hamarosan olyan gazdag leszek, amiről álmodni sem mertem.

És mindezt annak a babának köszönhetem, aki a testemben növekszik.

2. FEJEZET

Amint Jacksonnal bejutunk, kikerülöm a postaládámat. Egyáltalán nem vagyok kíváncsi a rám váró csekkekre, és amúgy sincs pénz a számlámon, hogy befizessem őket.

Helyette már indulunk is fel a második emeleten lévő lakásomba. A lépcsőházban alig pislákolnak az energiatakarékos égők, a falakon mállik a festék, de itt senki sem panaszkodik. A lábam minden lépcsőfokkal egyre jobban fáj, de már nincs sok hátra, mindjárt otthon vagyok.

Az első pihenőnél megállok, párszor mély levegőt veszek, hogy összeszedjem magam. Mostanában állandóan kifulladok. Gondolom, a bennem növekvő magzat nyomja a tüdőmet, és nem tud annyira kitágulni, mint szeretném. Vagy talán valami komolyabb baj van. Megkérdeztem Dr. Google-t, de semmi megnyugtatót nem találtam. Lehet, hogy vérrög alakult ki a tüdőmben. Lehet, hogy szívelégtelenség. De az is lehet, hogy tuberkulózis.

De a biztosításom lószart sem ér, úgyhogy reménykedem, hogy semmi komoly.

Jackson aggodalmasan ráncolja a homlokát.

– Jól vagy?

– Jól – nyögöm. A lépcső felé bólintok. – Menjünk!

Ahogy felérünk végre, Jackson zsebében rezegni kezd a telefon. Előveszi, a képernyőre néz.

– Megjött a kaja.

Kinyújtom a kezem a bevásárlószatyorért.

– Menj, hozd fel, én már elboldogulok!

Bizalmatlanul néz rám.

– Biztos?

Ahogy ránézek, kicsit felhúzom a szemöldökömet.

– Szerinted mit csinálok minden áldott nap, amikor nem vagy itt?

Egy pillanatra bűntudat suhan át az arcán, de nem tudom, miért. Nem az ő dolga, hogy vigyázzon rám a terhesség alatt. Kedves tőle, hogy segít cipekedni, de a baba az enyém, nem az övé. És hamarosan – amint aláírom a papírokat – valószínűleg többé nem is látom őt.

Jackson visszaadja a szatyrot. A bal karomba veszem, miközben a lakásom felé indulok a folyosón, és a kabátzsebemben kotorászom. Ott kell lennie valahol a kulcsomnak. Már majdnem kinyitom az ajtót, amikor éles hang szólal meg mögöttem:

– Már megint egy férfi, Tegan?

Hátranézek és a nedves, véreres tekintetű Mrs. Walden néz vissza rám – az idős szomszédasszonyom. Egyszer láttam a keresztnevét egy csomagon, Evangeline, de amikor megismertem, csak „Mrs. Walden”-ként mutatkozott be, és bár két éve lakunk egymás mellett, mindig világossá teszi, hogy csakis így szólíthatom: „Mrs. Walden”.

– Komolyan mondom – folytatja –, bordélyházat csinál már ebből a helyből!

Fogalmam sincs, miről beszél. Amióta itt lakunk egymás mellett, Jackson az egyetlen férfi, aki meglátogatott, a bátyámat leszámítva. És nem is alszunk együtt. De teljesen felesleges lenne leállni vele vitatkozni. Az ő szemében ennyi erővel skarlát betűt is hordhatnék a mellemre tetoválva.

Mrs. Walden tekintete a hasamra siklik, ami látványosan elődomborodik a turkálóból szerzett fekete-zöld blúz alól, ami egy magasított nyakú fazon, és a gallérja körül fodros. Annyira ízléstelen, hogy sírni tudnék, de amikor megvettem, nem volt pénzem olyan ruhára, amit csak négy-öt hónapig hordok. Szóval Mrs. Walden nem is a gagyi blúzomat ítéli el. Azt ítéli el, hogy huszonhárom éves vagyok, nyolc hónapos terhes – és hajadon.

De őszintén szólva, semmi köze hozzá.

– Kérdezni akartam valamit, Tegan – teszi hozzá rekedt hangon. – A baba születése után elköltözik innen?

A hasamra teszem a kezem, mire a baba erőteljes rúgással válaszol odabentről. Egy dolgot biztosan elmondhatok erről a gyerekről: tele van energiával. Több van benne, mint most bennem.

– Talán – felelem. – Még nem döntöttem el.

– Tudja, eléggé felforgatja majd az életet, ha egy baba lakik itt – teszi hozzá, és felszegi az állát. – Az a sok sírás minden éjjel! Kész rémálom lesz.

Visszateszem a kezem a kulcsra, ami kilóg a zárból, és elkezdem tekerni, míg meg nem hallom a megnyugtató kattanást.

– Igen, hallottam, hogy a babák sokat sírnak – válaszolom. – Azért csinálják, mert még nem tudnak beszélni.

– Senki nem fog tudni itt aludni! – folytatja. – Roppant önző dolog a részéről, hogy idehoz egy újszülöttet, egy olyan közösségbe, ahol főleg felnőttek laknak.

– Hát, nem épp ez volt a tervem.

– Azt el tudom képzelni – vágja rá, és összeszorítja a száját.

Legszívesebben ráförmednék Mrs. Evangeline Waldenre, hogy kezdettől fogva rosszul ítél meg engem. Rengeteg feltételezése van velem kapcsolatban, és azok szinte mind teljesen tévesek. Nem vagyok az a fajta lány, aki egyéjszakás kalandba bonyolódik, és teherbe esik úgy, hogy azt sem tudja, ki az apa – bár most, hogy velem is megtörtént, bűntudatom van minden nő miatt, akit valaha elítéltem emiatt. Nagy álmaim voltak, és ezek közt nem szerepelt az, hogy huszonkét évesen terhes legyek.

De az van, hogy huszonkét évesen mégis terhes lettem. Tényleg egyéjszakás kalandból jött össze. És egészen a közelmúltig fogalmam sem volt, ki az apa.

Szóval igazából nem nagyon tudok mivel védekezni most, csak hazudni tudnék.

Ehelyett feltépem az ajtót, és búcsúzásképp még visszamosolygok rá.

– Jó éjszakát, Mrs. Walden!

– Beszélni fogok a házmesterrel, hogy…

Mrs. Walden a mondat közepén jár, amikor becsapom az orra előtt az ajtót. Ha panaszt akar tenni, amiért „illegálisan népesítem be” a lakást az utódommal, akkor tegye meg nyugodtan. De én nem fogok többé megalázkodni előtte. Soha többé.

Amint meglesz a pénz, elhúzok innen.

Felkapcsolom a villanyt a stúdiólakásomban, ami csak még inkább kiemeli, mennyire nyomasztó ez a hely. A fehér színű fal ugyan nem repedezett, de tompa, színtelen és lehangoló az egész, mint minden más is ebben a lakásban. Mintha minden bútordarabon és háztartási eszközön lenne egy vékony koszréteg, amit sehogy sem tudok eltávolítani, bármennyit is suvickolom.

Nem így kellett volna lennie. A közértben dolgoztam dupla műszakban, kétségbeesetten próbáltam összekaparni annyi pénzt, hogy be tudjak iratkozni a nővérképzőbe. És a műszak végén lehuppanhattam volna a kanapéra, annyi időre, amennyire csak akarok, bámulhattam volna a tévét, és vacsizhattam volna egyedül, kényelmesen. Nem kellett volna teherbe esnem.

És alig több mint egy hónap múlva minden megváltozik. Babám lesz. Egy élő, lélegző emberi lény, akiért én leszek a felelős. Ezt a babát nem lehet magára hagyni, ruhára, ételre, és később oktatásra lesz szüksége. És valószínűleg éjszakánként ébren tart majd, úgyhogy nappal zombi leszek mellette.

Belépek a kis főzőfülkémbe, ahol már alig férek el – most, hogy elértem a harmadik trimesztert. Leteszem a szatyrot a konyhapultra, benne a boltban szerzett élelmiszerekkel. Mielőtt elindulnék haza, minden nap végigböngészem a lejárathoz közeli termékeket a boltban. Ma egy rakás konzervet zsákmányoltam, egy kis vekni kenyeret meg némi sajtot. Egy kis doboz tej is van, csak egy napja járt le, valószínűleg még jó. És van öt konzerv tonhalam.

Minden nő furcsa dolgokat kíván terhesen. Én a tonhalat. Amióta a második trimeszteremben elmúlt az émelygésem, állandóan tonhal után sóvárgok. Nem ehetek belőle annyit, amennyit szeretnék, a higany miatt, de ha lehetne, minden étkezésre tonhalat ennék, még reggelire is. Ennek eredményeképp a magzatomat egyelőre úgy neveztem el, hogy Kicsi Ton.

Tonhal vacsira, Mama?

Tudom, ez is furán hangzik. Gyakran elképzelem, hogy a babám beszél hozzám a méhemből. Nem őrültem meg, esküszöm. Tudom, hogy egy nyolc hónapos magzat nem tud beszélni. De néha olyan tisztán hallom az apró kis hangját, mintha itt lenne velem.

Még nem láttam az arcát, de már most szeretem. Azt akarom, hogy jobb élete legyen, mint nekem volt. Hogy mindent megkapjon, amit én soha nem kaphattam meg. És bármit megteszek, hogy ezt megadhassam neki.

Ezért nem érzek egy cseppnyi bűntudatot sem azzal kapcsolatban, amiért hamarosan meg fogom kapni azt a pénzt.

3. FEJEZET

Jackson öt percen belül meg is jelenik az ajtóban, kezében egy barna papírzacskóval.

Biztosan szívesen bevitte volna a konyhába az ételt, de gyorsabb vagyok nála. Kikapom a kezéből a zacskót, miközben ő lohol utánam, a füle még mindig piroslik a hidegtől. Feltépem a csomagot, és az illatok azonnal kiszabadulnak, csiklandozzák az orromat. Az egyik fehér dobozt kapom ki elsőnek, úgy tépem le a tetejét a türelmetlenségtől, hogy kicsit beszakad.

Tányérral se vesződöm. Kiveszek egy villát a mosogató melletti fiókból, és úgy tolom befelé a kaját, mintha az életem múlna rajta. Nem is tudom, hogy „evésnek” lehet-e ezt nevezni – inkább zabálásnak tűnik. Mostanában folyton éhes vagyok.

– Bocs – motyogom két falat között. – Rég nem ettem. Dupla műszak.

Jackson a homlokát ráncolja.

– Ez nem árt a babának?

– Majd bepótolom.

Még ha nincs is türelmem tányérokkal vacakolni, Jackson elővesz kettőt a mosogató fölötti szekrényből. Már épp nyúl egy újabb ételes dobozért, amikor hirtelen megáll a mozdulatban.

– Ja, várj! – mondja. – Hoztam neked valamit.

Annyira elvonta a figyelmemet egy omlós csirkedarab, hogy észre sem vettem a kis ajándéktasakot, amit Jackson letett a pultomra – biztos akkor vette ki az autóból, amikor lement a kajáért. A rózsaszín és csillogó tasak láttán hangosan felnevetek, mert ő az utolsó ember, akihez illik a pink meg a csillámpor. Nehéz elképzelni, ahogy ezt kiválasztotta.

Mintha a gondolataimban olvasna, mert zavartan mosolyog.

– A babának van.

Amennyire élvezem a lo mein tésztát, annál izgatottabb vagyok, hogy ajándékot kapok. Még nem kaptam senkitől semmit a babának – mármint a gyerekülést leszámítva, amit a bátyám küldött, de az még mindig a kartondobozban pihen, amiben jött.

Felkapom a rózsaszín, csillogó tasakot, és eláll a lélegzetem, amikor belenézek. Ez szó szerint a legcukibb dolog, amit valaha láttam. Egy aprócska ruha, egy lehetetlenül kicsi emberi lény számára – úgy hívják, hogy „rugdalózó”. És a mellkas részén rózsaszín betűkkel ez áll:

Anya szeret engem.

Kicsi Ton pont ebben a pillanatban rúg bele a bordáimba, mintha helyeselne. Már csak alig egy hónap van hátra a szülésig, de még nem kezdtem el babaruhákat beszerezni – ez az első. Meredten nézem a kis ruhát, és gyors tempóban pislogok, hogy ne sírjak. A növekvő hasam és a bordáimba verődő rúgások ellenére valamiért ez a rugdalózó érezteti velem először, hogy tényleg velem történik ez az egész. Tényleg gyerekem lesz. És ezt a ruhát fogja viselni.

Ó, istenem, mindjárt sírok!

– Tetszik? – kérdezi Jackson izgatottan.

Ha bármit mondok – akár csak annyit is, hogy „igen” –, biztosan összeomlok. Szóval inkább csak bólintok. Erre Jackson arca felragyog.

Neki ez nem lenne a feladata egyébként. Nem feladata, hogy kínai kaját vagy babaruhát hozzon nekem. Azért van itt, ami a bőrtáskájában van, amit az ajtóm mellé tett le. Ez az egyetlen ok, amiért itt van. Mindig is ezért jött. És ha az ügy le van zárva, nem jön többet. Nem lesz több lo mein, nem lesznek meglepetéslátogatások a hosszú műszak után.

Jackson nem barátkozni jön. Ez a munkája.

– Szóval – szólalok meg, miközben felkapom a dobozomat, és leülök a kanapéra, ami egyben a borzalmas fekvőhelyem is. Felpakolom a dagadt lábamat az asztalra. Megváltás. – Mit akartál megbeszélni velem?

Jackson kézbe veszi a saját dobozát és mellém ül a kanapéra.

– Csak pár apró részletet akarok átnézni a szerződésben. De mire legközelebb jövök, aláírásra kész lesz.

Valami bizsergés fut át a hasamon, és nem tudom eldönteni, hogy az idegesség vagy a baba okozza-e. Alig hiszem el, hogy mindjárt aláírok egy szerződést, amiért cserébe rengeteg pénzt kapok. Ez örökre meg fog változtatni mindent.

Az egész majdnem nyolc hónapja kezdődött.

Egy barátnőmmel felkocsikáztunk egy sípályához, ahol a tesóm, Dennis oktatóként dolgozik. Általában jó kedvezményeket kapunk ott. Aznap este a bátyám nagyon elfoglalt volt, úgyhogy a barátnőmmel végül a helyi bárban kötöttünk ki, ott iszogattunk. Az volt az az este, amikor összetalálkoztam egy sötét öltönyt viselő férfival egy bárban, aki meghívott egy italra. Jóvágású volt, elegáns, drága frizurával, markáns vonásokkal, és olyan kedvesen beszélt hozzám, hogy elfogadtam tőle az italt. Azt mondta, üzleti ügyben van a városban – csak egyetlen éjszakára. Míg a barátnőmet lefoglalta egy mullet frizurás srác, én azon kaptam magam, hogy ezzel a magabiztos, vonzó, idősebb férfival flörtölök, aki totálisan különbözik mindenkitől, akit otthon ismertem.

Hogy rövidre fogjam: úgy emlékszem, túl sokat ittam. Nem sok minden rémlik azzal az éjszakával kapcsolatban, de másnap hasogató fejfájással ébredtem, és a szám olyan volt, mintha kinyaltam volna egy hamutartót. Akkor még csak halvány emlékeim voltak arról, hogy visszamegyek a szállodai szobámba ezzel a jóképű üzletemberrel, akinek, tök ciki, de még a nevét sem tudtam felidézni. Élettapasztalatként könyveltem el, és próbáltam elfelejteni.

Csakhogy aztán kimaradt a menstruációm.

Sosem voltam egy bulizós típus – alig jártam valahová, inkább azzal töltöttem az időmet, hogy pénzt spóroljak az álmaimra, az ápolóképzésre – mégis, egy két lábon járó közhellyé váltam hirtelen. Leittam magam és teherbe estem, és még csak azt sem tudtam, ki a gyerekem apja.

Egyáltalán nem így képzeltem el az életemet. De hosszas önvizsgálatot követően úgy döntöttem, megtartom a babát. Talán egyszer jön majd valaki, aki méltó lesz hozzánk, de ha nem, egyedül is megoldom. És az ápolóképzés – nos, ha úgy kell történnie, akkor előbb-utóbb eljutok majd odáig is, így voltam vele.

Aztán történt valami váratlan.

Három hónappal ezelőtt, amikor már egész nagy volt a pocakom, épp a híradót néztem, ölemben egy tányér étellel, amikor megláttam egy férfit a képernyőn. A kép alatti felirat szerint Simon Lamarnak hívták. Helyi üzletember volt, aki ingatlanfejlesztéssel foglalkozott.

És ő volt az a fickó, akihez felmentem, és Kicsi Ton apja.

Ami ezután következett, az egyáltalán nem volt tündérmese. Bárcsak azt mondhatnám, hogy sikerült megtalálnom Simont, és bár kissé meglepődött a terhességemen, mégis örült neki, majd mindent megtett, hogy meghódítson! Bárcsak azt mondhatnám, hogy néhány hónapnyi udvarlás után letérdelt elém, és megkérte a kezemet, hogy hárman együtt boldog család lehessünk! Mert amúgy kábé ez volt az a forgatókönyv, amit elképzeltem, amikor úgy döntöttem, megkeresem Simont, és elmondom neki, mi történt.

De nem így alakult.

Bár abszolút nem emlékeztem arra, hogy aznap éjszaka lett volna jegygyűrű az ujján, Simon Lamar nagyon is házas volt. Sőt, nemcsak hogy házas, de két kisgyerek apja – és egyáltalán nem hatotta meg, hogy lesz egy törvénytelen gyereke. Nem akarta, hogy a tíz éve szeretett felesége rájöjjön a félrelépésére – és a sajtó se, ha már itt tartunk. Még csak találkozni sem volt hajlandó velem, annak ellenére, hogy az apasági teszt egyértelműen bizonyította, hogy valóban ő a gyermekem apja.

Viszont Jacksonon keresztül megkeresett, és egy nagyon csábító ajánlatot tett. Egy rakás pénzt ajánlott fel – annyit, ami bőven elég lesz nekem meg a gyereknek. Nem kellett volna aggódnom a lakbér, a gyerekfelügyelet vagy akár a lányom egyetemi tandíja miatt. Simon mindezt fizette volna.

És csak annyit kellett tennem, hogy aláírok egy titoktartási szerződést, amiben megígérem, hogy rajtunk kívül – Simonon, rajtam és Jacksonon kívül – senki nem tudhatja meg, hogy ő a gyerek apja.

Igent mondtam.

Mit is tehettem volna? Meg kellett tennem. Simon azt ígérte, képes biztosítani a jövőnket. Egyedülálló, leendő anyaként ostobaság lett volna nemet mondani.

Simon nagylelkű ajánlatának köszönhetően időben (vagy akár korábban) be tudom fejezni az ápolóképzést. A lányomat a legjobb magániskolákba küldhetem majd. Nem kell egy pici garzonban nevelnem őt.

Megmentett.

– Köszönöm, hogy annyit tettél ezért a szerződésért – mondtam Jacksonnak, miközben a tésztát rágtam.

Csak legyintett.

– Ez a dolgom.

Valóban? Jackson képes volt hetente elkocsikázni ide, hogy segítse az alku létrejöttét. Sok mindent meg lehetne beszélni telefonon is, de ő mindig ragaszkodik hozzá, hogy személyesen jöjjön. Ez jóval több, mint amit Simonról elmondhatnék – őt az óta a végzetes éjszaka óta nem is láttam.

És hiszem, hogy Jackson a javamat akarja. Volt néhány záradék a szerződésben, amire talán naivan rábólintottam volna, de Jackson lebeszélt róluk. Ez nem elég a megélhetésedre. Ez nem lenne igazságos veled szemben.

Jackson benyúlt az öltönye belső zsebébe, előhúzott egy borítékot, és letette elénk, az asztalra. Tapasztalatból tudtam, hogy húszdolláros bankjegyekkel van tele – épp annyival, hogy kihúzzon a bajból, amíg be nem fut az ételre, a bevásárlásra és az orvosi költségekre elegendő pénz.

Bár a nagyobb összegű kifizetés is úton volt, ezek a készpénzes borítékok sokat enyhítettek az utóbbi hónapok terhein.

– Köszönöm – hálálkodtam.

Jackson feltolta vastag keretes szemüvegét az orrán.

– Semmi gond. A bank még nyitva volt, mielőtt elindultam.

Korábban sosem említette, hogy bankba menne. Mikor elkezdtük a tárgyalásokat, Simon világosan kijelentette, hogy egy fillért sem kapok, amíg a szerződést alá nem írjuk. De aztán Jackson megjelent ezekkel a kis összegű készpénzt tartalmazó borítékokkal, én pedig azt hittem, Simon meggondolta magát. Most viszont kezdem azt gyanítani, hogy Jackson esetleg saját zsebből fizetett nekem végig.

– Egyébként – mondja, mielőtt még kérdezhetnék – Simon pár nap múlva lejön, hogy aláírja a végleges szerződést, és megbeszéljen veled pár dolgot.

– Ó! – A gondolattól, hogy újra látom Simont, ideges lettem. Talán azért, mert azóta, hogy megtudta a terhességem hírét, abszolút közönnyel viseltetett irántam. Éles kontraszt ez ahhoz képest, mennyire elbűvölő volt azon az estén, amikor megismerkedtünk. – Oké, nem gond.

– Én is itt leszek – tette hozzá.

Bátorítóan mosolygott rám, és nem tudtam ellökni magamtól a gondolatot, hogy bárcsak Jacksonnal találkoztam volna azon az estén, a síkunyhó melletti bárban. Boldogan lemondanék Simon bőkezű ajánlatáról, ha lehetőségem lenne egy családot alapítani egy olyan nagyszerű férfival, mint Jackson.

De nem gondolkodhatok így. Nem változtathatok a múlton. Inkább hálásnak kellene lennem, hogy egy ilyen nagylelkű ajánlatot kaptam Simontól – egy ajánlatot, ami biztosítja a gyerekem jövőjét, egész életére.