A fordítás alapját képező kiadás:

Petra Hůlova

Zlodějka mýho táty

Torst, 2019

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Barna Otilia

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

A kötet fordítását a Cseh Köztársaság

Kulturális Minisztériuma támogatta.

ISBN 978-963-551-072-6

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2019 by Petra Hůlova

© Hungarian translation 2021, Barna Otilia

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Ha kedves vagyok Martával, játszhatok a mobilon akkor is, ha épp nincs mobilos nap. Az egyetlen mobilos nap a szombat, ez pedig kevés, úgyhogy ezt a szabályt meg szoktam szegni, mert ez így nem igazságos. Ha a mobilon játszom, és nincs szombat, a mostohaanyám egyébként is úgy tesz, mintha nem látna. Elmegy a heverő mellett, ahol megszállottan nyomkodom a telót, de direkt nem néz abba az irányba, pedig én hangosan vihorászom, merthogy jól megy. A videojáték mindig jól megy. Ha túl hangosan nevetek, a mostoha átmegy egy másik szobába, mert ahhoz, hogy annyira süket legyen, hogy ne vegye észre, hogy játszom, pedig nincs is mobilos nap, ahhoz betegnek kellene lennie. Pedig nem beteg. Kár, mert ez azt jelenti, hogy majd egyszer időskori betegségben fog elpatkolni, az meg jó sokára lesz.

Mondjuk, idősebbnek néz ki, mint anya. Örültem is, amikor először megláttam, mert a faterok az anyáknál fiatalabb nőcik miatt szoktak dobbantani a családtól. Azt is hittem, hogy apa majd túlteszi magát rajta, anya is ezen a véleményen volt.

Elektrollerrel mentünk aznap anyával vásárolni. Anya fekete szemüveget viselt, mert hetek óta csak bőgött. Engem is elcipelt, mert attól félt, kárt teszek magamban. Kárt teszek magamban, ha apa nem jön haza, kiugrom az ablakon, vagy egy autó alá ugrom úgy, hogy apa lássa. Így aztán anya magával vonszolt, majd egyszer csak megszólalt: „Nézd, ott az a nő!” A mostohaanyámon is fekete szemüveg volt, mint anyán, csak még nagyobb. Egyik kezével leendő mostohaöcsém, a hájpacni Franta kezét szorongatta, másikkal a virnyogó Martáét, leendő mostohahúgomét. Anya megjegyezte, hogy a mostoha olyan, mint egy partvisnyél, és mindketten jót nevettünk az ocsmány apatolvajon. Anya szerint az egész tolvajlásért a fatert utolérő kapuzárási pánik a felelős, és régebben ezt nem engedhette volna meg magának.

* * *

Amikor apa a mostohához költözött, és anya mondta nekünk, hogy apának most új családja van, és hogy a miénkre fütyül, meg hogy majd felváltva minden második héten nála leszünk, elbőgtük magunkat a tesóimmal. Aztán anya festékkel felpingálta a mostoha háza elé a járdára, hogy „Itt lakik a ribanc, aki három gyermek apját nyúlta le magának”. Büszke voltam rá. Apa és a mostoha aztán a franc tudja, mivel sikálták a feliratot, de teljesen nem tudták leszedni. Ráadásul mindketten nyakig festékesek lettek. Végül az egészet át kellett mázolniuk feketére, és azóta a mostoha háza előtt egy nagy, fekete téglalap éktelenkedik. Mikor ezt a ház felé lépem át, azt jelenti, hogy a pokolba tartok, amikor pedig egy hét múlva a tesóimmal összepakolva távozunk, az örömünnep, és gratulálhatok magamnak.

Apának minden este le kell feküdnie mellém, hogy tudjam, szeret. Csak így alszom el nyugodtan, noha épp a pokolban hajtom álomra a fejem, és ezzel tisztában vagyok. Ugyan már bóbiskolok, ám azt a pillanatot is észlelem, mielőtt álmodni kezdenék. Mindig az első éjszaka a legrosszabb a mostohánál, mert minden egyes alkalommal újra hozzá kell szoknom. Apa az egyetlen, aki felmászhat hozzám az emeletes ágyra, ahol első este mindig magához szorít. Nem számít, hogy már nagy vagyok, másképp nem tudnék elaludni. Apa aztán reggel nem tudna kirángatni az ágyból, úgyhogy ez tulajdonképpen neki sem rossz. Amikor apához kucorodom, ábrándozhatok, hogy otthon vagyunk, és anya a szomszédban főz vagy tereget, a lényeg, hogy bár nem látom, de ott van valahol, és úgy oldódom fel ebben az elképzelésben, mint instant kakaó a tejben, álomba pedig mintha egy kajütben merülnék. Elalvás előtt apa sokszor sustorog nekem valamit. Valamikor hallgatom, máskor bereteszelem a fülem, és a saját dolgaimon agyalok. Szeretem, amikor azt mondja, hogy fontos vagyok neki, és hogy vesz nekem valamit, amit már régen megígért, például egy görkorit. Ezután időnként elnémul, ilyenkor inkább rögtön félig kikapcsolom a fülem, mert majdnem biztos, hogy a mostoha lesz a téma. Elég pár szó, és képben vagyok, hogy ki kell-e kapcsolnom teljesen. Mint amikor a tanárnő első, zongorán való prüntyögése után tudom, hogy az adott daltól idegbajt kapok, és direkt nem énekelek az osztállyal. Nincs szükségem arra, hogy valaki megállás nélkül azt szajkózza nekem, hogy a mostoha szeret, és hogy ne legyek vele undok. El akarom tolni magamtól apát, és bőgök, mert ezt nem képes felfogni. Miért hagytad el anyát? Nála akarok lenni, mert szomorú, apa meg kibírhatatlan, és mindenféle hülyeséget kitalál. Na, és akkor mi van, ha ment nálunk otthon az üvöltözés? A hangerő miatt nem szokás megutálni a másikat. Ígéretet tettek egymásnak a templomban, amikor anya hasában voltam. Anya és apa esküvői képein Tonda ingben és mininyakkendőben pózol cumival. Majd pont te fogsz engem kioktatni, mondja apa. Közben meg pont fordítva van. Milyen jogon oktat ki ő engem, és végképp milyen jogon nevel. Mindazok után, amit tett. Egyébként meg mindenről az a nő tehet. Nélküle teljes családban nőttem volna fel, és megspóroltuk volna minden második héten azt a borzalmas átcuccolást anyától a pokolba, és vissza.

Amikor egymás után harmadszor felejtem anyánál a matekkönyvem, vagy doga előtt apának késő este át kell mennie anyához a körzőért, apa tajtékzik. Az ő hibája, úgyhogy igyekszik visszafogottan tajtékzani. Persze olyan is van néha, hogy direkt megfeledkezem valamiről. Egyszerűen direkt nem gondolok rá.

* * *

Mint amikor muszáj volt, hogy apa lóhalálában gumicsizmát vegyen nekem. A poklot készültünk magunk mögött hagyni hétvégére, és zuhogott az eső. Már mindannyiunkat bepakolt a kocsiba, mikor megkérdezte: „Mindenkinél van gumicsizma?” Én nagyokat hallgattam, nem sokra rá pedig apának eldurrant az agya. A rögbimeccsemre tartottunk Satalicébe, apa a telefonba bepötyögte, hogy Satalice, és a navigációt követve két óra alatt lezötykölődtünk a bepárásodott kocsiban valami kis faluba, ahol nem volt semmi, rögbi aztán végképp nem, merthogy több Satalice létezik, és a miénk az rögtön Prága határában volt, a pokoltól kábé húsz percre autóval. Apa az isten háta mögötti Satalicében kiszállt az autóból, ide-oda járkált, és az edzőnkkel üvöltözött telefonon, aki nem tehetett semmiről. Mi meg álltunk az út szélén, mellettünk vrrm vrrm süvítettek az autók. Marta virnyogósra fogta, Vojta erre lekevert neki egyet, majd kiszállt a mostoha, hogy ott mucsaröcsögén keres egy boltot, mert Tonda szólt, hogy éhes, a bátyám mellesleg szinte mindig éhes.

Az autó villogott, apa még mindig járkált, és amikor visszaért a mostoha, kiadta az ukázt, hogy piknikezés lesz. Így próbál összehozni bennünket. Hangyákkal teli zsemlékkel meg újrahasznosított papírtányérokon felkarikázott uborkával, amit egyből szétszórunk a pokrócon, a héjakat a bokorba dobtuk, ez volt az egyetlen élvezetes dolog. Én gondolatban a rögbin voltam a csapattal. „Nem megyek sehova, és nem eszem semmit”, mondom a mostohának, aki már zavar is ki bennünket a kocsiból, hogy találjunk valami helyet, ahol lehetünk. Franta a zsíros, fekete pokrócot az erdő felé vonszolja a fűben. Apa utánakiabál: „Fogd a kezedbe, tele lesz bogánccsal”, Franta azonban nem hallja, megy tovább, mint egy robot a kis liget irányába, amerre Marta mutogatott azt óbégatva, hogy: „Szalvas, szalvas.” Látott ott a táblán egy kihalt szarvasfélét, és nem tudja kiejteni, hogy szarvas. Marta hozza a szatyor zsemlét, tök büszke magára, hogy egy szatyor zsemlét cipel, Tonda apa után megy, Vojta meg nem tudja, hogy velem maradjon-e, vagy fogadjon szót, úgyhogy csak áll, míg a mostoha el nem kapja a kezét, hogy most már aztán tényleg indulás keresni egy helyet, ahol megkajálunk. Apának vissza kell jönnie értem, különben nem mozdulok a kocsiból. Kénytelen bemászni hozzám, és alkudozni velem, mint a törzsfőnöki sátorban, mivel az egész az ő hibája, és az előbb még a gumicsizma miatt ordibált velem, amire mellesleg egyáltalán nincs szükség, mert az ég váratlanul olyan kék lett, mint a benini zászló. Azt bámulom az autóból. Az eget. És Beninben akarok lenni, miközben az autóban ülök az ülésmagasítón példásan, mint egy vonalzó, és a fejemet szándékosan az ellenkező irányba fordítom, mint ahol apa van. Megvárom, míg a kezét a testemen érzem. Valami fent az égen mintha zsinóron huzigálna magához. Isten lesz az, aki mindent lát, mondom, és eszembe jut, hogy ha nem lenne rögbimeccs, akkor apával a vasárnapi templomi körünket rónánk. Mellesleg nyugodtan ott lehetnénk, mert a meccsre úgysem érünk oda. Ekkor már az arcomon érzem apa leheletét, valamit suttog, de nem hallom, mert az Úristennel társalgom.

Apával aztán összekaptunk. Suttogott, beszélt, aztán ordibált. Elszenderedtem a zsíros fekete pléden, és egész visszaúton aludtam. A pokolban aztán a mostoha mondta, hogy valószínűleg már reggel bujkált bennem valami, mivel estére belázasodtam, és az elkövetkező két nap olyan érzésem volt, mintha anyánál lennék. Ezt egyébként szerettem ebben a lázban. Hogy egy pillanatra olyan volt, mint régen. Ott volt apa, Vojta meg Tonda is, viszont híre-hamva nem volt Frantának és Martának, ennek a két, anya szavaival élve „büdös kölöknek”, apa új családjának. Akkor hívja őket így, amikor nem dühös. Szó nem volt abban az álomban semmiféle családi állatkerti kiruccanásról, nem volt az se legókiállítás, se valami új háromdés gyerekmozi pattogatott kukoricával és kólával. Teljesen átlagos volt, és amikor kiejti valaki, hogy átlagos családi pillanat apával és anyával, egyből összeszorul a torkom, és sírhatnékom támad. Szóval csak úgy ültünk az asztalnál abban az álomban, és anya bolognai spagettijével tömtük magunkat. Aztán elkezdtem hintázni a széken, ahogy azt szoktam, és Tonda az asztal sarkának lökött, nekem meg felszakadt a bőr az ajkam felett, és anya egyből ugrott a mosdókesztyűért, letörölte vele az arcomról a vért, és mindezt hirtelen teljesen valóságosnak éreztem. Anya, anyuci, lehetek a kisbabád? De aztán összerezzentem, és felpattantam, mert a pokolban voltam, nem anyánál, a vér az volt, hogy csuromvíz vagyok a láz után, a törölgetés pedig a mostohaanyám. Apa dolgozik, előttem meg még ott a csütörtök, a péntek, a szombat, mire vasárnap hazacuccolunk. A vasárnapot már az anyánál töltött napokhoz számoltam, hogy rövidebbnek tűnjön. Apa szerelhetne kerekeket az emeletes ágyra, és egyből elhúzhatna minket anyához. Vojta és Tonda alám lennének felpakolva. Csak pár utcát kéne kibírnia, anya közel lakik, és apa mindent képes megcsinálni. Amikor kicsi voltam, készített nekem egy gördeszkát, ott is az a lényeg, hogy fel kell szerelni a kerekeket. Elég viccesen nézne ki, kicsit, mint egy hajléktalan kocsija.

Apa is szakadt rövidgatyában jár. Azt mondja, azért, mert spórolnunk kell. Majd mikor a mostoha kipenderíti apát, amit anya szerint meg fog tenni, mert előbb-utóbb tele lesz vele a hócipője, ha akkor mi nem könyörülünk majd meg rajta, a végén még tényleg hajléktalan lesz belőle. A szomszédok már most furcsán néznek rá. Mindenki tud a dologról. Anyával az utcán szóba elegyednek, és közben szomorú szemeket meresztenek, mintha kutyatáp-reklámból léptek volna elő. Mindent ki akarnak szedni belőle, anya meg mondja nekik: „Az, hogy velem mi van, teljesen mindegy, de nem értem, hogy tudta elhagyni ezt a három fiút”, közben Tonda a szemét forgatja, mert utálja, ha anya más ember előtt beszél róla, Vojta meg inkább előveszi a telefonját, hogy senki ne kérdezzen tőle semmit. Én vagyok az egyetlen, akinek itt igazából szíve van, a tesóimat nem érdekli semmi. Ez annyit jelent, hogy van mit tennem, hogy a csípős könnyeket a torkomban tartsam, és ne jussanak el a szememig. „Semmirekellő egy fickó”, jegyezte meg Markalová, aki a házunkkal szemben lakik az utca túloldalán, és anyát már kislánykora óta ismeri. Majd hozzátette: „Ha bármivel kapcsolatban segítségre lenne szüksége”, ám soha senki nem jött hozzánk semmivel kapcsolatban sem segíteni. Csak Broumová néni, aki fizetség ellenében kiskorunktól időnként vigyázott ránk, Vojtát rajzszakkörre cipeli pénzért, velem meg néha elvillamosozik pénzért a rögbire, merthogy az a város másik végén van.

Frantának és Martának van nagypapája és nagymamája, akik ráadásul gyerekfelügyeletet is vállalnak, és ez sem igazságos, mert abszolút nem érdemlik meg. Az apai nagymamám lakását „darabokra aprítanánk”, mondja a nagyi, mindehhez elég messze is lakik, úgyhogy szinte soha nem vesz minket magához. Ha mehetünk hozzá, az ünnepnapnak számít. Minden csillog-villog, még a nagyi is ki van vasalva. Szinte egyáltalán nincsenek ráncai, és magán sem visel soha semmit, ami gyűrött. A tányér mellett mindig van szalvéta, és evés közben csendben kell maradni. Csend legyen, kiabál velünk kaja közben a mostoha is, ám vele ellentétben a nagyinak mindig szót fogadunk. A nagyi mellett nincs nagypapa. Meghalt, de egyébként is már rég elváltak. Mi csak párszor láttuk. V betűvel kezdődött a neve. Az interneten azt írják, hogy főleg olyan emberek válnak el, akiknek a szülei is elváltak. Állítólag ez örökletes. Úgyhogy valami enyveskezű régen tuti elrabolta nagyitól a nagypapát, fejtettem ki kedden apának, amikor este mellettem feküdt. Meg hogy minden nő egyforma. Merthogy ezt egyszer apa mondta, amikor még mindannyian együtt laktunk. Ugyanolyan apatolvajok, mondom én. Kivéve anyát. Apa megsimogatott, és mondta, hogy a nagypapát a nagyi hagyta ott, nekem meg egyből az jutott eszembe, hogy ha a nagyi nem lép le, akkor apa sem lépett volna le, mert nem lett volna mit örökölni, bár lehet, hogy a fiúgyerekek csak apai ágról öröklik a dolgot, ami azt jelentené, villant át az agyamon, hogy a mostoha tényleg otthagyja apát, mint nagypapát a nagyi. Úgyhogy az sem mellékes, hogy anya se találjon magának senkit, na, ez is rám marad. Keresztülvinni ezt az egészet, és figyelni mindenre.

„Sok a dolgom”, mondtam apának, mikor dühös volt az egyes miatt, amit csehből kaptam, mire apa: „Egy dolgod van, az iskola.” Erre én sorolni kezdtem az összes tantárgyat, és apának el kellett ismernie, hogy tényleg van egy csomó, mikor pedig hozzátettem: „A suli semmi a pokolhoz képest”, apa megdermedt. Merthogy én sosem fogok beletörődni abba, ami történt, és azt, hogy „sosem fogok beletörődni”, már ordítom, miközben rúgkapálok. Egyik lábammal hasba akarom rúgni apát, apa azonban elkapta mindkét kezem, és az ágyhoz szorított. A lábamon térdel, és megint valamit hadovál, amit akkor sem hallok, ha ez lenne az egyetlen vágyam, és önkéntelenül a telefonszám jár az eszemben, amit a suliban adtak nekünk, hogy ide telefonáljunk mi, gyerekek, ha valaki bántalmaz minket. Merthogy a pokol az maga a pedigrés bántalmazás. Amikor a gyereknek százszor végig kell hallgatnia valamit, ami egyáltalán nem érdekli, ocsmány életet kénytelen élni, amit nem ő választott, mindezt csak azért, mert a mostohaanyja dobbantott az apjával, a fater meg csak hagyta, hagyta és hagyta...

* * *

Ülök az ágyon, kikapcsolva, kardot nyelve, mint a fürdőkádban, és hirtelen nem tudom, hogy hol vagyok, éjjel van.

* * *

Néha annyira intenzív az egész, hogy muszáj felmásznom ide az ágyamba, és a fejemet gyorsan a párna alá dugni. A régi alsógatyáimat és koszos trikóimat szagolom. Meg a cukorkákat, ha kapunk valamit a mostohától. Azt hiszi, hogy édességekkel le tud minket fizetni. Aztán kiabál, hogy menj, mosakodj meg, ha maszatos tőlük az arcom. Még jobban utálok teljesen lemosdani. Csak akkor oldalgok a fürdőszobába, ha apa már sokadjára üvölt, hogy kész a víz, és Tonda, Vojta meg Franta és Marta is megfürödtek már.

Beülök a kádba úgy, hogy a víz a derekamig ér, épp ellepi a fütyimet, és ennél tovább még véletlenül sem jut. Így ülök ott mozdulatlanul, amíg kihűl a víz, hogy úgy tűnjön, szétáztattam magam a kádban, és tetőtől talpig le vagyok sikálva, bár tök száraz a hátam, a fejem és a kezem nemkülönben. Úgy ülök ott, mint az osztályfényképezéskor, amíg el nem kezdek remegni. Pont, mint reggelente, mikor apa hetente többször elvonszol minket futni. A legrosszabb a hideg a legelején, amíg bele nem jövünk. Merthogy állítólag edzenünk kell magunkat. Nincs egyetlen ismerősöm sem, aki így futna. Csak Martának nem kell. A nyitott ablakból bámul, és kiabál, hogy: „Anya, már itt vannak”, persze az egész utca hallja. Apa az erdőn is keresztülcibál bennünket, ha sár van, a sáron is, neki mindegy. Nekem is tök mindegy, hogy sáros vagyok, amíg nem kell vízbe mennem. „Eriggy a fürdőszobába!”

A fürdőszobaajtót a mostoha mindig rám csapja, állítólag azért, hogy ne húzzon be a hideg, és ne fázzak. Ugyan a lakásban dög hőség van, mivel állandóan mindenki rohangászik, és hajigálja a játékokat. Valójában azért csukja be az ajtót, hogy legalább egy rövid időre nyugta legyen tőlem, hogy legalább egy rövid időre valahol máshol legyek, és ne rontsak el mindent, meg hogy ne kelljen bazsalyognia rám, amit persze a fater miatt csinál, egyébként ezzel is leállhatna már végre. Aztán persze a szüntelen ricsaj és civakodás miatt valamikor teljesen megfeledkezik rólam. Vacogva kimászok a kádból, és nem akarok, de kénytelen vagyok bőgni, mert elfelejtve lenni annyit jelent, hogy senkinek nincs kedve az emberhez, hát még hogy szeressék. Engem meg úgyis csak anya szeret. Úgyhogy tényleg nem akarok, de megint bőgnöm kell. Anya miatt. Haza akarok menni anyához, ordítom apának. Apa visszaüvölt, hogy ez még nem ok arra, hogy fél óra fürdés után deréktól felfelé teljesen száraz legyek, mire Tonda is belekezd, hogy büdös vagyok, hogy hetek óta bűzlök, merthogy igazából a kádban egyáltalán nem is mosakszom, és hogy a fejem is büdös, a fejemtől pedig bűzlik az egész párna, én meg ordítok, hogy honnan a fenéből tudja, hogy büdös a párnám, mikor szigorúan tilos felmászni az ágyamra, és ezt még Marta is megtanulta, pedig ő a legkisebb. Erre Tonda: „Mert lelökted, te nagyon hülye! Tudod, mi történhetett volna vele?” „Csakhogy nem történt semmi”, mondom én, mire Vojta: „De történhetett volna”, mindehhez Franta nagyokat hallgat, pedig Marta az ő tesója, nem az enyém, se Tondáé vagy Vojtáé, ám Franta sosem áll ki a húga mellett, mert a három fiú apjától, aki ráadásul nem is az ő apja, fél. Jól teszi.

* * *

Még csak csütörtök van. Az emeletes ágy mellett a mostoha áll, aggódó pillantással méreget, mint drogdílert a Szimatoló Kutya. Csakhogy én egyáltalán nem akartam idejönni, ebbe a pokolba, ti cipeltetek ide, és még csak mobilom sincs, amitől a mostohaanyám szerint függök, csak mert gőze sincs, hogy milyen is valójában játszani, és ráadásul még jónak is lenni benne. Közvetlenül lefekvés előtt vette el tőlem. Úgyhogy most legszívesebben ordítanék, hogy húzzon a francba, mert ez a mi szobánk. Apa fiaié.

„Valamit álmodtál. Kiabáltál.”

Még jobban magamra húzom a takarót. Anyát. Elrejtőzöm alá. Senki egy árva szót nem kényszerít ki belőlem, ha én magam nem akarok semmit mondani.

Lekapcsolta a lámpát. Látnia kellett, hogy elalvás előtt még olvastam, noha korábban már elvette tőlünk a telefont, és mondta, hogy kapcsoljuk le a lámpát, és alvás. Csíkszája van, felette pelyhekkel. Apát nem zavarja, hogy bajsza van?

„Apa mikor jön?” Beszélő takaró vagyok.

„Valószínűleg későn. Ma éjszakázik. Bejön majd puszit adni, ha hazaér.”

Az ilyen puszikat nem lehet bizonyítani, jár az agyam. Még jobban bebugyolálom magam, hogy végre elmenjen. Mikor eltűnik az ajtó mögött, várok, amíg csurog a víz, amit alvás előtt ereszt magának, várok, amíg a nappali elsötétül. Aztán csak a biztonság kedvéért várok még egy kicsit. Amikor reggel megyek apához bújni az ágyba, azt a vízzel teli poharat, amit az éjjeliszekrényen tart, majd az ágyára borítom. Ajjaj, mondom mindig utána, magamba fojtva a nevetést. Más irányba nézek, és mikor apa megszólal: „Legalább mondd, hogy bocsánat, nem volt szándékos”, én szajkózom: „Bocsánat, nem volt szándékos”. Szinte lehetetlen megállni nevetés nélkül, például ha elképzelem, hogy a pohárba a kivehető fogsorát teszi éjszakára. Amikor majd kiveszi a protkót éjjelente, apával már megint anyánál leszünk. Sőt, sokkal hamarabb. Ígérem.

Ha a szomszédban végig csend és sötét van, míg elszámolok százig, lemászok az ágyról, és a nappaliban a konnektorhoz megyek, ahol a mobilom van. Az ágyban üzenetet írok anyának. „Anya, úgy hiányzol. Apa egyedül hagy minket itthon, és én nem tudok elaludni.” Ez egyébként igaz, és a jövőt is előre látom. Reggel apa anya telefonjára ébred, apa motyog valamit, mert éjszakázás után kora reggel másra nem képes, aztán kinyomja anyát, akiből majd dől a szó. Ha az ember jogosan dühös, akkor dől belőle a szó, márpedig anya jogosan dühös, ha rólunk, fiúkról van szó, szinte mindig, mikor apával telefonon beszél. Mert míg egy anya a szívén hordja a gyermekeit, addig egy apa a háta közepére kívánja őket. Legalábbis a miénk, merthogy nincs is itt velünk, pedig tudja, hogy milyen nagyon szükségem lenne rá. Anya sokszor mondja, hogy mi vagyunk az egyetlen dolog az életében, hogy a három fia a mindene, apa meg csak azt hajtogatja, hogy „nagyon szeretlek titeket, nagyon szeretlek titeket”, ezzel kifújt. Mert ha a mindenei lennénk, akkor sose hagyott volna el bennünket, az pedig, hogy csak szétmentek anyával, az szemenszedett hazugság, merthogy az egész családot hazavágta. Mindannyiunkat hazavágott, és én ezt soha nem bocsátom meg neki.

* * *

„Hazudsz!”

„Nem hazudok!”

„Hazudsz!”

„Nem hazudok!”

„Hazudsz! Itt volt veletek, miféle egyedül voltunk otthon?”, csahol apa, én meg befogom a fülem, hogy ne halljam azt a kretén nevet, píp pííp, mert ő csak a mostohaanyám, semmi több. Ujjam a fülemben, apa halként tátog a szájával. Múlt karácsonykor anyánál volt a ponty, úgyhogy idén apával karácsonyozunk a pokolban. Brrr. Régebben az apák csak havonta egy hétvégére vitték el a gyerekeket, mint ahogy apát az apja. Míg ki nem találták a váltott elhelyezést, az örökös költözés kretén modelljét.

„Apa, hogy hívták a nagypapát?”

„Hallod egyáltalán, amit mondok?”

„Nem.”

Visszadugom az ujjam a fülembe, és próbálom megsaccolni, hogy meddig tart még, míg apa elkezd cibálni, míg erővel kitépi az ujjam a fülemből, én pedig kénytelen leszek hallgatni a zúgolódását.

„Tudod, hogy csak szombaton lehet a mobilon játszani. Erre mit tudsz mondani? Hallod? A mobil a párnád alatt volt. Leszel szíves megszólalni végre!”

Apa fogja a kezemet. A dühtől remeg a hangja. Próbál kedves maradni, bár legszívesebben lekeverne egyet, csakhogy tudja már, hogy annak semmi értelme. Tudja, hogy erőből nem tud rám hatni. Az iskolában a nevelési tanácsadó azt mondta, hogy amellett, hogy a fizikai fenyítés tilos, amit azonnal jelentenünk kéne, a fenyítés a „szülői tehetetlenség” bizonyítéka is. Nyugodtan kihívhatnám apára a rendőrséget.

* * *

„Hogy került a telefon a párnád alá? Hallod?! A lakásban lófrálsz titokban, és ha senki nem lát, olyan dolgokat csinálsz, amit megtiltottam neked? Nézd meg, hogy nézel ki! Fekete karikák vannak a szemed alatt, az iskolából meg sorra kapjuk az üzeneteket, hogy alszol az órákon. Az a hülye játék az oka mindennek.”

Elképzelem, hogy milyen lenne, ha apa börtönben lenne. Még egy kicsivel nagyobb susmus menne a szomszédok között. Meg a suliban. Lehet, hogy a délutáni órákra sem kéne bejárnom, és ha nem lenne leckém, nem foglalkoznának vele. Nem úgy, mint most, amikor a tanárnő állandóan ezen rugózik.

* * *

„Azt hiszed, hogy mindig mindent meg fogsz úszni? Azt akarod, hogy ne higgyünk neked anyáddal?”

„Anya hagyja, hogy akkor játsszak, amikor akarok.”

„Miki, ez nem igaz.”

„De igaz. Nyugodtan játszhatok, ha megkérdezem. Nem úgy, mint itt. Ez nem igazság.”

„Itt az én szabályaim érvényesek, én pedig nem az anyád vagyok, hanem az apád.

„Hetente egy nap az szörnyen kevés.”

„Nem akarom, hogy teljesen begolyózz tőle, érted? Ha meg nem érted, akkor vedd úgy, hogy ezt ukázba adom. Ez a szabály, és kész.”

A földet bámulom. Apa biztos azt hiszi, hogy szánom-bánom bűnömet. Hogy rádöbbentem. De mire?

„Nem kell mindenben egyetértened velem, viszont szót kell fogadnod.” Apa már nem a tenyeremet fogja, hanem elkapta a karomat, és ráz és ráz. Az egész testem rázkódik tőle, még az állam is. Megint sírni akarok.

„Anya mellett szabadok vagyunk.”

„Bőgsz itt, aztán majd megint rajtakaplak, hogy a takaró alatt játszol. Szeretném, ha megígérnél valamit.”

Apát szétkenődve látom, megnyalom a számat. Sós. Még egyszer megnyalom, most egy kicsit sem sós. Hunyorgok. Vizes a szempillám.

„Gyere szépen ide! Ígérd meg nekem, hogy békén hagyod azt a telefont! Ha pedig megállapodunk valamiben, azt betartod. Ígérd meg ezt itt és most, és hinni fogok neked.”

Az egyik kezemet bámulom ott, ahol Dzsoudinak és Jirkalnak is bicepsze van. Az enyém vékony, mint egy pálcika. A lábam is. Apán sort van, és ing, én viszont csak alsógatyában és trikóban ücsörgök, mert így keltem fel. Azon jár az agyam, hogy el fogok késni a suliból. Csengetnem kell majd a gondnoknak, és be kell mennem a tanáriba, hogy valaki kinyissa a pavilonunkat.

„Ígérd meg!”

„Megígérem.”

Aztán irtóra sietek, hogy mindennel elkészüljek, mert már negyed van.

* * *

Megkérdeztem apát, hogy nem vinne-e el kocsival a suliba, de csak annyit mondott, hogy ha igyekszem, gond nélkül elérem még a buszt. Cipővel a lábamon még bementem apának adni egy búcsúpuszit, de már megint visszaaludt. Hát persze hogy nem értem oda időben. Apa sokkal rosszabbul jövendöl, mint én. Viszont, amiket én a buszban elképzeltem, hogy aznap megtörténik, az meg is történt. A gondnoknak egy egész percig tartott, mire visszaberregett, a tanáriban pedig az ofőnkkel, Janovskával találtam szemben magam, az elképzelhető legrosszabb verzió.

„Ma már harmadszor ebben a hónapban. Intő lesz ebből, barátom, és nehogy négyes legyen az a magatartás!”

Matekházim nem volt, és cseh sem. A matekról nem tudtam, a csehről igen, a leckefüzetben viszont egyik sem volt felírva. Roubalová, a csehtanár kérdezte, hogy miért hiányzik a leckefüzetből, amikor kifejezetten mindig elmondja, hogy írjuk fel, és kétszer egymás után elismétli az oldalszámot és a feladat számát is, hogy a lassúbbak is le tudják írni. Ilyenkor Lahodára gondol, de nem Lahodát mond, mert Lahodának papírja van róla, hogy stikkes, egyébként meg állandóan valamiből fel van mentve, mert mi egy integrált suli vagyunk, úgyhogy egy csomó kretén jár ide. Azt válaszoltam Roubalkának, hogy nem hallottam. „Minden csütörtökre kaptok leckét”, és feltolta a szemüvegét, amit akkor csinál, ha komolyra fordul a dolog. Mondtam, nem tudtam, hogy csütörtök van, erre ő erélyesebb hangon, hogy szerdán adta fel, ma pedig péntek van, mivel csütörtökön nem ellenőrizte a leckét, hogy be tudjuk fejezni az új anyagot. Azon töprengek, hogy miért hívjuk anyagnak azt, amit a suliban csinálunk, és tökre idegesít. Milyen anyag, te hülye liba! Az anyagból anya varrni szokott, én ugyan jobban szeretem a vásárolt cuccokat, úgyhogy anya már csak Vojtának és Tondának varr. Az iskolai anyag semmire nem jó. Mindent megtalálok az interneten, ráadásul sokkal gyorsabban, mint te. Csakhogy valójában meg se mukkanok, elfordítom a tekintetem, merthogy mégiscsak a suliban vagyok, a tanárnő mutogat rám, és mindenki a padom felé fordul. Én mindig mindent kifogok. Ami a többieknek átmegy, nekem soha. Abba az irányba tekintek, ahol Jirkal ül, aztán Dzsoudira is vetek egy pillantást, mindketten vigyorognak. A két barátom kinevet. Így jártam. Megint sírhatnék, de nem sírok. Körbenézek. Engem már nem nagyon hoz ki a sodromból semmi, egy kicsit sajnálom is, mert a bőgést egyből megírnám anyának, és elképzelném, ahogy nyugtatgat, úgyhogy azért egy kicsit büszke is vagyok magamra. Dzsoudira kacsintok, ő meg visszakacsint. Minden oké.

* * *

Ötödikbe járok, de általában mindenki fiatalabbnak gondol. Anya alacsony, mintha max nyolcadikos lenne, Tonda hamarosan le is hagyja. Mikor apa elhagyott minket, anya azt mondta, megöli magát. Hogy ugyanúgy véget vet az életének, mint a boldogtalan szerelem miatt a saját anyja. Tonda szerint vigyáznunk kell anyára. Tonda két évvel idősebb nálam, de sokkal nagyobb, és kövér is, egy kicsit sem hasonlít anyára. Ha ki akarjuk hozni a másikat a sodrából, én hájpacninak hívom, ő engem seggdugasznak. Vojta három évvel fiatalabb nálam, viszont majdnem akkora, mint én, csak még nálam is vékonyabb. Apa szerint hármunk közül Vojta lesz a legmagasabb. Nem tudom, miért nem tartja meg az ilyen dumákat magának. Anya ilyeneket soha nem mond. Sose hasonlítgat minket, hármunkat egymáshoz, mert mindannyiunkat ugyanannyira szeret, bár szerintem engem egy kicsit jobban, mert én képes vagyok pasiként viselkedni. Tonda ütődött, Vojta pedig még kicsi. Miután apa kiüvöltözi magát anyával a telefonban, hogy ne kerítsen már mindennek akkora feneket, és hogy mi, gyerekek nem vagyunk a túszai, odamegyek anyához, és átölelem a nyakát. Vagy megfogom a kezét, és addig szorítom, amíg el nem küld. Valamikor utána az ajtó mögött fülelek.

* * *

A tanárnőre figyelek, de fogalmam sincs, miről beszél. Az öreg gesztenyefa leveleit nézem, amit az osztály ablakából látni, egy hangot hallok, ahogy sorolja, mohák, egysejtűek és papucsállatkák, miközben egy kéz mutogat a krétával teleírt táblán. Fel nem tudom fogni, hogy volt képes ennyi idő alatt mindent odabiggyeszteni, mikor én még a címet sem tudtam aláhúzni.

A szünetben kimegyünk Dzsoudival és Jirkallal. Dzsoudi és Jirkal egy padban ülnek. Az órákon többek között azért sem figyelek, mert állandóan összedugják a fejüket, én meg kénytelen vagyok azon agyalni, hogy mi a fenéről susmorognak. Próbálok nem foglalkozni a dologgal, de nem megy. Mellettem Lahoda a tikkjeivel küzd, senki nem akar mellette ülni. Nekem nyolc. Janovská szerint azért, mert jó szívem van. Minden további nélkül kicsomagolom az uzsonnáját, vagy óra közben kicserélem a patront a tollában, ez neki remegő kézzel egy kicsit nehezen megy. Szünetben viszont rögtön rohanok Dzsoudi és Jirkal után. Lahodával semmiről sem lehet rendesen beszélgetni.

A fiúk a gesztenyefa alatt szilverbonszt játszanak. A játék neve helyesen Silver Bones, és csontvázakról szól, akik egy labirintusban üldözik egymást, és próbálnak minél több csontot ellopni a másiktól. Úgyhogy a végén már valamikor csak egy koponya üldöz egy másik koponyát, mert a kezüket és a lábukat is lepuffantották már, és elrejtették a raktárban. Egymás raktárából is lehet lopni, úgyhogy a raktárakat őrizni kell, plusz még a labirintusban ezüst csontvázat keresnek, ami ötven pontot ér, egy rendes csontváz meg csak tízet vagy ötöt, a koponya pedig húszat. A másik gesztenyefánál a fiúk marsmelót játszanak, Ponty meg a korlátnál két mágikus ufóval pörög, de ez már egy régi játék, főleg, hogy tök kretén cucc, mert állandóan ugyanaz van, csak mindig egy újabb bolygón, egyébként semmi más nem történik. A lányok a füvön vannak, és egy napszemüveget adogatnak körbe. Amikor Adámková veszi fel, mindenki nevet. Adámková mindig hoz magával valami új dolgot, és mindannyian nevetnek rajta, még akkor is, ha hülyeség, mert neki van mindig a legjobb telefonja. Elég, ha valamelyikük kifundál valami újat, egy hét sem telik el, Adámková már hozza magával a suliba.

Pavlína Koubová a kőkerítésnél ül, és olvas. A pulcsiján trónol rövid szoknyában, alatta pöttyös fehér bugyi. Közelebb merészkedem. Lehet, hogy szívecskés, de az is lehet, hogy kis virágok vannak rajta. Úgy teszek, mintha valamit keresnék a fűben, körülötte járkálok, próbálom kitalálni, hogy virág vagy szívecskék, aztán egyszeriben olyan érzésem támad, hogy azok a pöttyök vagy mi a fenék, mintha egy kicsit mozognának. Eszembe jutottak a papucsállatkák, ahogy szüntelenül ficánkolnak, és elég szarul vagyok. Majd a szoknya felállt, és a lányok után ment, velem meg úgy forgott a világ, hogy kénytelen voltam lehuppanni a földre.

„Mi van?”

„Roubalka jól megszívatott, mi, te nagyon hülye?”

„Szarok rá.”

„Mi van, ha megint felhívja a faterod?”

„Csak azt próbálja meg!” Dzsoudi és Jirkal röhögnek. Martának is ezt mondom, mikor az összes tesóm jelenlétében óva intem, eszébe ne jusson bemerészkedni a szobánkba. Tonda után szokott bekóricálni. Mellette akar ülni, amikor a telefonján játszik, ha meg Tonda szól neki, hogy hozzon szörpöt, vagy hajtsa össze a szárítón lógó pólóit, hülyén, de azért megcsinálja.

„A tanárnővel nem tudsz mit csinálni.” Dzsoudi keze a zsebében. Valami virág lóg a szájából, egy fejjel magasabb nálam, a sarkán billeg, és azt hiszi magáról, hogy rém okos. Dzsoudiért a világon mindent megtennék.

* * *

Ugyan apa ezt egy az egyben még sose mondta, de az az érzése, hogy hármunk közül én vagyok a legokosabb. Mikor az asztalnál a régi időkkel vagy a politikával kapcsolatban magyaráz valamit mindannyiunknak, főleg rám néz. Vagy a mostohára, mikor valami olyasmiről van szó, amiről csak egymással beszélnek. Például amikor egyszer a sütőtökkrémlevesnél, amit én ugyan nem ettem, de muszáj volt ott ülnöm az asztalnál, mert apa úgy gondolta, hogy be akarom vackolni magam az ágyamba, hogy olvashassam a Hétszeres királyság újabb részét, és közben megírhassam anyának, hogy a mostoha evésre kényszerít, pedig nem vagyok éhes. Ha meg ott kell lennem velük az asztalnál, akkor ennek semmi esélye. Szóval annál a sütőtökkrémlevesnél Franta megszólalt: „Anyu, te hiszel a mennyországban?” A mostoha meg válaszolt: „Nem jellemző”, mire Franta: „És miért?” „Mert onnan még senki nem jött vissza, aki mesélhetne róla”, felelte a mostoha. Amikor aztán legközelebb megint anyánál voltunk, és anya ebéd közben kérdezte, hogy vitatkozik-e apa és a mostoha, én rávágtam, hogy igen, Istenről. Anya elvigyorodott, nekem meg átfutott az agyamon, hogy a hit nemcsak gyógyít és erőt ad, hanem hogy a mostoha azért is főz ennyire szarul, mert az Úristen nem vezeti a kezét, és a pokol azért is pokol, merthogy a mostoha ateista. Tisztában vagyok vele, hogy ez mit jelent, ezért is van az, hogy mikor apa az asztalnál valami felnőtt dologról beszél, akkor rám néz. Az esetek felében igaza van, a másik felében téved. Mint amikor azt mondja, hogy Dzsoudiról megvan a maga véleménye, ami annyit jelent, hogy az az érzése, nem kellene annyit Dzsoudihoz járnom játszani.

* * *

Suli után Dzsoudihoz mentünk játszani. A hozzájuk vezető utat is szeretem, apa azonban ezt sem érti. Azt hiszi, hogy mi, gyerekek mindenhova autóval akarunk járni, ráadásul ez még tökre idegesíti is. Közben én szeretek gyalog járni. Csak nem mindenkivel. Ha nem apával megyünk kocsival, hanem mindannyian együtt tömegközlekedéssel, az családdá kovácsol bennünket, pedig nem vagyunk semmiféle család, még ha a mostoha úgy is tesz, mintha az lennénk. Ahelyett, hogy a minket bámuló nőknek elmagyarázná, hogy nem úgy vannak a dolgok, mint ahogy azt ők gondolják, mosolyogva terelget fel minket maga előtt a buszba, a buszban meg közös ülőhelyet keres, pedig az én ülőhelyemhez neki semmi köze nincs, és Tondáéhoz meg Vojtáéhoz sincs, mégis úgy csinál, mintha lenne, és mindehhez tutira, el van szállva attól, hogy mennyire elképesztően csodálatos ember, hogy így gondoskodik rólunk. Apával aztán a kapaszkodó rúdnál áll, apa hosszú kezével körbefonja a derekát, mint piton az őserdőben a fát, és ott abban az ember-őserdőben a buszban szörnyen hiányzik anya. Tondára kacsintok, Tonda visszakacsint, aztán Vojtára, ő is, mostohaanyám, Tonda és Marta felé felemelt középső ujjal bemutatok, a tesóim meg vihorásznak. Mikor a nevetésre hátrafordul a mostoha, kinyújtom rá a nyelvem. A tesóim úgy tesznek, mintha ott se lennének. Bámészkodnak az ablakból, mintha mi sem történt volna, a szemetek. Néha más tesókért imádkozom. Hogy a tesóim ne legyenek anyámasszony katonái, és ne hagyják, hogy apa elhitesse velük, hogy ez így jó. Merthogy a hazugságnak rövid a lába, és az egész anno úgy kezdődött, hogy apa mondta anyának, hogy ki tudja, mit kell még a munkahelyén elintéznie, közben meg esténként egész idő alatt a mostohával szexelt. Anya aztán apa telefonjában megtalálta a mostoha trágár üzeneteit és fényképeit.

* * *

„Né, bakker, tele van velük minden!”

„Esett, úgyhogy előmásztak. Esett, amikor ebédelni voltunk.”

„Igen, Janovská csuromvizes volt, amikor utána bejött felügyelni”, tette hozzá Dzsoudi.

„Roubalka is”, mondta Jirkal.

„Igen. Roubalka is.”

„Én őt nem láttam, de tuti, hogy megérdemelné azok után, amit veled tett.” Dzsoudi és Jirkal néha jobban kiállnak értem, mint a saját testvéreim.

Dzsoudihoz egy régi parkon keresztül járunk.

„Ezeken a csigákon egész hazáig eljutnánk”, jelentette ki Dzsoudi. „Egyikről a másikra kéne ugrálni, mint amikor csak vonalra szabad lépni.”

Elképzeltem azt az undormányt, amit magunk mögött hagynánk, és felfordult a gyomrom.

„Aki fel akar hozzánk jönni, az csak így jöhet.” Dzsoudi elvicsorodott, és ugrálni kezdett.

„Dzsoudi, te barom! Tiszta hülye vagy! Fejezd be!” A csigaházak pont úgy ropognak, mint egy csigaház, mert ezt a hangot semmihez sem lehet hasonlítani, még annál is rosszabb, mint amikor körömmel kaparjuk a táblát, mert az csak egy hang, a ropogás viszont olyan hang, ami fáj. Ha Jézus csiga lett volna, pont így halt volna vértanúhalált. A szemem csukva, mert különben elhánynám magam.

Dzsoudi abbahagyta az ugrálást.

„Úgyis csalsz. Nem ugrottál mindig csigára, csak hogy tudd.”

„Igen”, helyesel Jirkal is.

Majd Dzsoudi megszólal: „Emlékeztek, amikor azon gondolkodtunk, hogy mit lehetne árulni az iskolai bolhapiacon?”

„Miért, mit?”

„Csigákat?”

„Meztelencsigákból készített ragasztót.”

És egyszeriben, mintha a gamma zónából, ami a marsmelóban piros színű, átkerültünk volna az ómega zónába, ami meg kék, csak ez barna helyett fekete meg vörös, merthogy a barna csigaházak helyett hirtelen mindent elárasztottak a fekete és vörös meztelencsigák.

„Nagypapa mindig egy vízzel teli vödörbe gyűjti és a komposztra önti őket. Cukkini nő belőlük.”

„Csigacukkinit tuti nem ennék.”

„Ki kér?”, visítja Jirkal. Tenyerén meztelencsiga, amit az arcomba nyom.

„Hol az a cukkini, te nagyon hülye?”

„A segged lyukában.”

Nevetünk, majd Dzsoudi folytatja: „Csak össze kell gyűjteni és besózni őket. Amikor széttrutymósodik a vödörben, kész a ragasztó. Csak üvegbe kellene tölteni, és ráragasztani a címkét.”

„Tíz koronába kerülne egy.”

„Akkor legyen már legalább húsz”, mondom én.

„Kettőt pedig kedvezményesen ötvenért lehetne venni”, teszi hozzá Dzsoudi.

Mindannyian bólogatunk, mert tényleg ez lenne a legolcsóbb ragasztó a világon.

* * *

Attól kezdve, hogy először beszéltünk a szülőkről, egészen negyedik végéig Dzsoudi azt állította, hogy az apukája tengerész. Csak a nyári szünet után vallotta be, hogy sose látta. Soha nem mondta, hogy hiányzik az apukája, sosem mondta, hogy szeretne egyet. Az anyukáját Danának szólítja, és a szobájában a falon lóg egy nagy karton, amire felrajzolta Danát, a karton pedig céltábla dartshoz.

„Nem fáj neki?”

„Hülye vagy? Merthogy a papír az él?”

Nem tudom, hogy miért nem tartom meg magamnak, ha eszem jut valami, amikor evidens, hogy hülyeség.

Dzsoudi aztán bekapcsolta a számítógépét, és szólt Danának, hogy csináljon pár sajtos kenyeret, mert elhúzunk játszani.

* * *

Először Tortúrát játszottunk. Vannak mindenféle kínzási módok, bármi, ami az ember eszébe jut. Az állatok az emberek ellen vannak, az emberek a gépek ellen, és a gépek az állatokkal vagy szövetkeznek egymással az emberek ellen, vagy nem, ezt mindenki maga választja ki. Én azt választottam, hogy szövetkeznek, mert eszembe jutott Dzsoudi a csigákkal, és hogy a csigák nem tudnak védekezni, az emberek meg megérdemlik a büntetést. Ki is találtam két új büntetést, az egyik gépfegyverrel, a másik késekkel, Jirkalnak viszont szerencséje volt az elején a fegyverekkel, úgyhogy kiegyenlített volt a küzdelem. Tévedésből ugyan egyszer a saját katonáit is megkínozta, a kereszttel az életekre klikkelt, és oda küldte a rakétát, ahova a katonákat rejtette, de úgy összességében inkább én próbáltam a nyomába érni. Jirkal azt mondta, hogy azért klikkelt a kereszttel az életekre, mert Dzsoudi állandóan csesztette, csakhogy engem is egyfolytában stratégiával traktált, mégsem bénáztam el egyszer sem. Jirkal amiatt is dühös volt, hogy Dzsoudi rossz tanácsokat ad neki.

„Akkor ne hallgass rá!”

„Akkor meg mi a francért szól bele? Dzsoudi, a kurva életbe, miért adsz rossz tanácsot?”

„Kussolj és játssz! Már kezdenek rád repülni, húzd le a katonáidat egy kicsit jobbra! Mondom, hogy jobbra, nem fel, te barom!”

Benyomtam pár gépemet Jirkalhoz, ugyanis teljesen üresen hagyta a bázist, elküldte az őröket lőni, pedig azért vannak ott, hogy ne mozogjon velük az ember, ha nincs vészhelyzet, az meg nem volt.

„Miki egy szemét dög. Miki, egy szemét dög vagy! A francba!”

„Küldd oda őket!”, üvölti Dzsoudi. Én azt hittem, nekem mondja, Jirkal is, hogy neki, és majdnem egyszerre felrobbantottuk a saját városunk kapuját.

Dzsoudi röhög, mint akinek elment az esze. Csuromvíz a tenyerem, Jirkal meg a szobában ugrál, és kiabál, hogy így nincs semmi értelme. Levágta magát Dzsoudi ágyára, én is mellé feküdtem, aztán egy kicsit összepréselődtünk, hogy Dzsoudi is elférjen.

„Mellém aztán nem fogsz leülni”, mondta Jirkal, úgyhogy magam mellett csináltam helyet Dzsoudinak, aztán egy ideig csak fújtattunk, mint Vízner tornaórája után, amikor kivisz minket az ovális futópályára, és időre futunk. Dzsoudi szobájában a tekintetem egyik dologról a másikra ugrál. Mondjuk, alig van valamije. Szétdobált legó és két nagy doboz játék, amit a mostoha, ha nincs szétszortírozva, csak kuplerájnak hív, apa meg trágyadombnak. „Tessék elrámolni ezt a kuplerájt” vagy „tessék elrámolni ezt a trágyadombot”. Ilyenkor minden játékot a helyére kell raknunk, csakhogy a következő pillanatban úgyis megint minden össze van keverve, a mostoha meg pampog. A legjobb az egészet az emeletes ágyról átvészelni. Ha nincs kedvem lemászni, nem megyek le. Főleg, ha a mostoha dirigál. Megkérdezi: „Szükség van erre?”, aztán felhívja apát, pedig nem is mondtam, hogy igen, szükség van. Csak annyit mondtam, hogy „Rámolja el ezt a rumlit az, aki szétpakolta!” Apának is elmondom ugyanezt a telefonban. Aztán mire hazaér a munkából, minden oké, a mostohaanyám már nem szívat, hozzám se szól. Apa ugyan valamikor utólag elkalapál, de valamikor meg nem. Amikor elnáspángol, a fiúk visítanak, hogy hagyjon békén. Végül mindig békén hagy. Utána felhívom anyát, anya beszélni akar apával, apa meg a telefonnal bezárkózik egy másik szobába.

A Dzsoudi anyjából készült céltáblát bámulom, mert nincs a szobában semmi más, amit nézni lehetne.

„Nincs túl sok cuccod.”

„Rendesen ki van pakolva a szobád”, jegyezte meg Jirkal is.

Dzsoudi bemutatott a középső ujjával a két, játékkal teli dobozra, és megszólalt: „Már úgysem játszom velük. Ahogy anyámtól megkapom az új számítógépem, minden mást kihajítunk vagy leviszünk a pincébe. Csak ágyra, asztalra és gépre van szükségem.”

„Szerintem a legó tök jó”, mondja Jirkal, és a pólója alá tömködi Dzsoudi párnáját.

„Pont ilyen kövér a bátyám”, jegyzem meg. „Egy délután alatt felépített egy egész űrállomást.”

„Én kábé két óra alatt összeraktam a tengeralattjárót.”

„Baromság.”

„Baromság, mert legó-tengeralattjáró nincs is.”

„Akkor gyertek el, és nézzétek meg! De tényleg!”

Jirkal Dzsoudi párnája alatt talált egy plüssfigurát.

„Nekem is hasonló van, csak zöld, és mosómedve.”

„Úgy néz ki, mint te.”

„Tralalalalala.” Jirkal a térdemen ugráltatja a plüssállatot, aztán a hátam a csúszda.

Nevetek, Jirkal is.

„Szállj már le Júliáról!”

„Ezek szerint lány?”

„Júlia egy sivatagi róka.” Dzsoudi elvette Júliát Jirkaltól, és a feneke alá dugta.

„Ja, akkor azért van ilyen füle”, motyogja Jirkal.

„A sivatagban rohadt hőség van, és a fülével hűti magát”, játssza a nagyokost Dzsoudi. Felkapja Júliát, és a háta mögé rejti.

„Nekem is melegem van”, mondom.

„Dana tutira, hoz valami innivalót is.”

„Nem feledkezett meg rólunk?”

„Soha nem feledkezik meg semmiről, csak néha eltart egy darabig.”

„Éhes vagyok.”

„A szendvicsnek már rég itt kéne lennie.”

„Legalább két órája.”

„Megyek, megkérdezem. Szétrúgom a seggét annak, aki hozzá mer nyúlni Júliához.”

Dzsoudi a plüssfigurát a takaró alá dugta, hogy csak a feje és a mellső tappancsa látsszon ki, és magunkra hagyott minket Jirkallal. Jirkal szája az egyik oldalon ferde. Csak akkor látszik, ha nevet, vagy ha sírni készül. Gyorsan fut, és rettenetesen magasra emeli közben a térdét. Olyan, mintha tök bénán futna, de ő a leggyorsabb az osztályból.

„Anyám azt mondja, hogy az anyukád kezd becsavarodni”, szólalt meg. „A szüleim otthon beszéltek róla.”

„Miért csavarodna be?”

„Állítólag éjjelente eljár autóval a házhoz, ahol most a faterod lakik.”

„Csak tankönyvet hoz nekem. Vagy a rögbicuccom. Vagy Vojtának chipet, vagy…” Akarok valami olyat is mondani, amit Tonda felejt anyánál, de nem jut eszembe semmi.

„Ha ott felejtünk valamit, anya autóval hozza, hogy gyorsabban megjárja. Ha apánál hagyunk valamit, ő is autóval hozza utánunk.”

Jirkal a haját piszkálja. Elöl fel akarja tupírozni, de szinte soha nem marad úgy. Néha a szünetben is ezt csinálja a tükör előtt a vécében. Bevizezi a kezét, és azzal állítja be elöl a haját.

„A legrosszabb az egészben a logisztika”, szajkózom, amit apa szokott, amikor összefut valakivel, és a „helyzetet” ecseteli.

„Baromság. A legrosszabb az egészben, hogy az anyád és az apád már nincsenek együtt.”

Nem mondok semmit. Jirkal furcsán bámul rám, és a haját piszkálja.

„Anya nincs becsavarodva. Csak dühös apára, hogy elhagyott minket. Hogy hagyta, hogy elrabolják.”

„Az a nő elrabolta?”

„Apa egyébként nem tett volna ilyet.”

„És apád erről mit mondott?”

„Hogy sokat veszekedtek anyuval.”

„Ezt Pavča is mondta.”

„Milyen Pavča?”

„Pavlína Koubová. Anyu ismeri az anyukáját. Néha eljön hozzánk, és Pavčát beküldi a szobámba, hogy játsszunk. De a suliban nem szólunk egymáshoz.”

„Azt észrevettem.”

Jirkal megvonja a vállát. A fejemben táncra kerekedtek Pavlína bugyijáról a pöttyök. A fiúknak nem is mondtam, hogy virágos a bugyija. Mint a párna a kórházban, ahol a hasam miatt feküdtem. Lehet, hogy az éhségtől van, mondom magamban. Amikor kórházban voltam a hasammal, akkor sem tudtam semmit enni a gyógyszereken kívül, és zúgott a fejem. Anya és apa ketten jöttek értem a kórházba, bár már nem voltak együtt. Félrehívta őket az orvos. Az ajtón keresztül is hallottam, ahogy anya kiabál vele. Aztán apa vitt minket haza autóval, anya pedig mondta, hogy panaszt fog tenni az orvos ellen, és hogy apa nem kényszeríthet evésre, ha már nem tudok enni, én pedig előredugtam az ülések között a kezem, és megfogtam anya kezét. Apa hadovált, hogy még ha csak a hagymával és a póréhagymával lenne bajom, de a krumpli, a rizs és a sajtos kenyér sem jó, ha a sajt nem szeletelt, és mégis mit készítsen akkor uzsonnára, mire anya, hogy sonkás kiflit, és hogy tényleg olyan nehéz-e sonkás kiflit adni nekem uzsonnára. Apa nem reagált, majd megszólalt, hogy olyan nincs, hogy nem esszük meg azt, amit a tányérra teszünk magunknak, mire anya: „Legalább az a nőszemély jókat főzne a gyerekeknek”, erre apa hátrafordult, és megszólalt: „Miki, akkor légy szíves mondd el, hogy mit szeretsz!”, és én mondtam, hogy „A spagettit, a palacsintát és a rántott húst.” Anya a jelzőlámpa előtt elüvöltötte magát, apa rátaposott a fékre, én meg fejjel nekiestem anya ülésének. Anya felvette a fekete szemüvegét, adott egy puszit, apát szóra sem méltatta, és a kereszteződésben kiszállt. Aztán egész úton azon agyaltam, hogy ilyen messziről hogy jut majd haza gyalog.

* * *