A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Colin Dexter: The Dead of Jericho

First published 1981 by Macmillan an imprint of Pan Macmillan

Fordította: Pétersz Tamás

Copyright © Colin Dexter 1981

Hungarian translation © Pétersz Tamás, 2025

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szerkesztette: Takács Gábor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-522-8

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Patriciának és Joannak, Jericho kedves lakóinak

BEVEZETÉS

Tűnődöm, együtt hogy lehettek itt?

T. S. ELIOT: La Figlia che piange{1}

Nem különösebben szép, gondolta. Persze nem mintha létezne bármilyen objektív mérce, amely alapján meg lehetne ítélni egy nő szépségét. Úgy is mondhatnánk: sub specie aeternae pulchritudinis.{2} Mégis, a bemutatkozáskor elhangzott gyors, gépies üdvözlés óta eltelt nagyjából egy órában többször is találkozott a tekintetük. És meg is akadt egymáson. A harmadik pohár, lőrénél talán valamivel jobbnak nevezhető bort követően aztán végre sikerült elszakadnia a felületes ismerősök kis körétől, akikkel addig ácsorgott.

Könnyű.

A terebélyes, erőltetetten derűs, negyvenes évei végén járó Mrs. Murdoch ekkor kedvesen, de határozottan a nagy társalgó túlsó végében felállított asztalokon sorakozó ételek felé kezdte terelni a vendégeit, és amikor elhaladt a férfi mellett, az megragadta az alkalmat.

– Nagyszerű parti!

– Örülök, hogy el tudott jönni. Viszont muszáj lesz vegyülnie egy kicsit. Megismerkedett már…?

– Ígérem, vegyülni fogok, attól ne féljen!

– Annyi mindenkinek meséltem magáról.

A férfi különösebb lelkesedés nélkül bólintott, és az asszony nagy, egyszerű arcára pillantott.

– Remekül néz ki.

– Bizony, makkegészséges vagyok.

– És mi a helyzet a fiúkkal? Már biztosan… – elfelejtette, mik is biztosan – …ööö, jó nagyok már.

– Michael tizennyolc, Edward tizenhét.

– Hihetetlen! Gondolom, nemsokára jönnek a vizsgák.

– Michael a jövő hónapban érettségizik. (Kérlek, szolgáld ki magad, Rowena!)

– Nyilván határozott és magabiztos.

– A magabiztosság eléggé túlértékelt jellemvonás, nem gondolja?

– Lehet, hogy igaza van – felelte a férfi, akinek még soha nem fordult meg a fejében ez a feltevés. (Csak nem nyugtalanságot látott felvillanni Mrs. Murdoch szemében?) – Mit is tanul?

– Biológiát, franciát és közgazdaságtant. (Igen, igen, menjenek kérem, és vegyenek!)

– Érdekes! – jegyezte meg a férfi, és közben azon tanakodott magában, vajon mi vihette rá a fiatalembert, hogy egymástól ennyire távol álló tudományokat elegyítsen. – És Edward, ő mit…?

Hiába tette fel azonban a kérdést, a házigazda már tovább is állt, hogy újabb vendégeket irányítson az étel felé, a férfi pedig egyedül maradt. Azok, akikhez korábban csapódott, most tányérral a kezükben válogattak a különféle felvágottak, saláták és egyéb ínyencfalatok között, fűszeres csirkehúst szúrtak a villájukra, és káposztasalátát kanalaztak. Két percen át a fal felé fordulva álldogált, mintha komolyan elemezné az ott lógó, amatőr módon kivitelezett vízfestményt. Aztán belevágott. A nő a sor végén várakozott, ő pedig beállt mögé.

– Jól néz ki, nem igaz? – próbálkozott. Nem volt éppen frappáns vagy eredeti nyitás, de legalább nyitás, és a jelek szerint ez is megtette.

– Éhes? – fordult felé a nő.

Hogy éhes-e? A nő tág, mogyoróbarna szemével, világos bőrével és máris mosolyra húzódó ajkaival ilyen közelről még vonzóbbnak látszott. Hogy éhes-e?

– Egy kicsit az vagyok – felelte.

– Valószínűleg túl sokat eszik. – A nő jobb kezével gyengéden megérintette elöl a fehér ingét, amit a férfi maga mosta és vasalta ki alaposan a partira. Az ujjai karcsúak, izmosak voltak, hosszú, gondosan manikűrözött, vörösre festett körmökkel a végükön.

– Azért annyira csak nem rossz a helyzet, ugye? – A férfinak tetszett, amerre a beszélgetés haladt, és a hangjában szinte kisfiús pajkosság csendült.

A nő kissé félrebiccentette a fejét, és félig komoly, félig játékos arckifejezéssel felmérte az általa kedvezőnek ítélt tulajdonságait.

– Nem, annyira azért nem – ismerte el kihívó ajakbiggyesztéssel.

A férfi figyelte, ahogy a nő a büféasztal fölé hajol, és megcsodálta karcsú feneke ívét, miközben előrenyúlt, hogy felszúrjon a villájára néhány szelet céklát, és hirtelen (mint már olyan gyakran előfordult) egy kissé elveszettnek, egy kissé reménytelennek érezte magát. A nő most már az előtte álló fickóval beszélgetett. Az alak a húszas évei közepén járhatott, magas volt, világos hajú, napbarnított és látszott, hogy egy gramm felesleg sincs a testén. Az idősebb férfi megrázta a fejét, és bánatosan elmosolyodott. Kellemes gondolat volt, de inkább hagyta elúszni. Ötvenévesen a kor – legalábbis ezzel nyugtatta magát – lassan elkezdte kigyógyítani a szívét a gyengéd érzelmekből. De csak lassan.

Az asztal túlsó végén székek sorakoztak, és a hófehér terítőn kicsiny üres felületet vett észre. Úgy döntött, letelepszik oda, és nyugodtan megeszi, amit a tányérjára gyűjtött. Így talán megússza az emésztési gondokat, amelyek egészen biztosan elővennék, ha egy fotelben ülne, és olyan görnyedt, félig guggoló testtartásban enne, amilyet a többi vendég látható élvezettel vett fel. Megint újratöltötte a poharát, kihúzta az egyik széket, és hozzálátott.

– Úgy látom, egyedül magának van esze ebben a teremben – szólalt meg mellette a nő egy perccel később.

– Emésztési problémáim vannak – közölte ő fel sem pillantva. Nem látta értelmét a további színjátéknak. Jobb lesz, ha felvállalja önmagát: egy kicsit pocakosodik, egy kicsit kopaszodik, a fél évszázadnak most már a temető felőli oldalán tart, és a füléből is meredezik egy-két idétlen szőrszál. Nem! Semmi értelme megjátszania magát. Menj innen, szépségem! Menj, és flörtölj inkább azzal az ifjú, kéjsóvár Adonisszal!

– Nem bánja, ha csatlakozom?

Most felpillantott a nőre, ahogy ott állt szűk derekú, krémszínű nyári ruhájában, és kihúzta a szomszéd széket.

– Azt hittem, elveszítettem ma estére – közölte a férfi egy kis idő után.

A nő kortyolt a borából, majd a bal keze középső ujjával végigsimított a pohár belső peremén ott, ahonnét ivott.

– És nem akart elveszíteni? – kérdezte halkan, nedves ajkát egészen közel tartva a férfi füléhez.

– Nem. Csak magamnak akartam. Tudom, hogy egy önző koldus vagyok. – A hangja tréfás volt és jó kedélyű, világoskék szeme azonban továbbra is hideg és fürkésző maradt.

– Megmenthetett volna – súgta oda a nő. – Az az unalmas szőke fickó… Jaj, bocsásson meg! Remélem, nem a maga…?

– Nem. Nem a barátom.

– Az enyém sem. Sőt, az igazat megvallva nem is ismerek itt senkit.

A nő hangja most már komolyra váltott, és néhány percig mindketten csendben ettek tovább.

– Pedig akadnak itt páran, akik szívesen megismerkednének magával – szólalt meg végül a férfi.

– Hm. – A nő újra felszabadultabbnak látszott, és elmosolyodott. – Lehet, hogy igaza van. De mind olyan unalmasak! Magának nem tűnt fel?

– Én is kissé az vagyok – jegyezte meg a férfi.

– Nem hiszek magának.

– Nos, fogalmazzunk úgy, hogy én is csak olyan vagyok, mint mindenki más.

– Ezzel meg mit akar mondani? – A nő hangjában enyhe északi tájszólás érződött. Talán Lancashire?

– Tényleg azt akarja, hogy elmondjam?

– Aha.

A tekintetük egy hosszú pillanatra találkozott, ahogy korábban is, majd a férfi lepillantott a tányérján lévő, szinte érintetlen ételre.

– Nagyon vonzónak találom magát – mondta halkan. – Ennyi az egész.

A nő nem felelt, és tovább eszegettek, mindketten a saját gondolataikba merülve, némán.

– Nem rossz, mi? – kérdezte a férfi. Megtörölte a száját egy narancssárga papírszalvétával, és a közelben lévő borosüveg után nyúlt. – Mit hozhatok magának, asszonyom? Van, ööö, van friss gyümölcssaláta, tejszínes sütemény, valami karamellás mittudoménmicsoda…

Ám mielőtt feltápászkodhatott volna, a nő a zakója ujjára tette a kezét.

– Inkább üldögéljünk itt, és beszélgessünk egy kicsit. Én valahogy nem tudok egyszerre enni és beszélgetni, mint mások.

Valóban, a többi vendég mintha kimondottan gyakorlott lenne ennek a két tevékenységnek a párhuzamos végzésében, a férfinak ugyanis hirtelen feltűnt, hogy a nagy helyiséget teljesen betölti a harmincvalahány jelenlévő karattyolása és az evőeszközök csörömpölése.

– Még egy korty bort? – kérdezte a nőtől.

– Nem ittam még eleget?

– Ha eleget ivott, akkor ideje inni még egy kortyot.

A nő kedvesen, jóízűen elnevette magát.

– Ez eredeti?

– Egy gyufásdoboz hátoldalán olvastam.

A nő megint nevetett, és egy darabig a borukat iszogatták.

– Tudja, amit az előbb mondott arról, hogy… hogy…

– Hogy vonzónak találom?

A nő bólintott.

– Mi van vele?

– Mit mondott?

A férfi megvonta a vállát. Remélte, hogy a mozdulat elég közömbösre sikeredett.

– Nem hiszem, hogy túl nagy meglepetést okoztam. Gondolom, már több százan mondták magának ugyanezt, nem? Nem a maga hibája. A Mindenható csodálatosan szépre teremtette, ennyi az egész. Miért nem fogadja el? Velem ugyanez a helyzet: engem történetesen egész Oxford legragyogóbb elméjével áldott meg. Én sem tehetek ellene semmit, ugyebár.

– Nem válaszolt a kérdésemre.

– Nem? Azt hittem…

– Nem csak arról van szó, amit mondott. Arról is, ahogyan mondta.

– Miért, hogyan mondtam?

– Nem is tudom. Olyan… hát, valahogy olyan kedvesen és ugyanakkor olyan szomorúan is.

– Ne ismételgesse, hogy „olyan”.

– Csak olyasmit próbáltam közölni, amit nem könnyű megfogalmazni. De ha akarja, befogom a számat.

A férfi lassan megrázta a fejét.

– Nem is tudom. Látja, hová jutunk az őszinteséggel. Én elmondom, hogy vonzónak találom magát. Tudja, miért? Azért, mert jó érzés, hogy magára nézek, és maga mellett ülhetek. És mondjak még valamit? Szerintem percről percre vonzóbb. Biztosan a bor teszi.

A pohara megint kiürült, és újra az üvegért nyúlt.

– Az a baj a legtöbb férfival, hogy a „vonzó” egyetlen dolgot jelent. Bújjunk ágyba. Hát nagyon köszönöm! Egészségére!

– Miért, talán valami rossz van ebben?

– Persze, hogy nincs! De lehetne benne ennél több is, vagy nem?

– Fogalmam sincs. Nem vagyok nagy szakértője az ilyesminek. Bár az volnék!

– De tetszhet egy nő azért, ami, nem? Nem csak azért, ahogy kinéz?

A nő feléje fordult. A szemében már-már szenvedélyes gyengédség fénylett.

– Elárulná, hogy…? – A férfi a mondat közepén nagyot nyelt, és nem jutott tovább. A nő az asztal alá csúsztatta a jobb kezét, és hosszú, elegáns ujjai lassan az övéibe fonódtak.

– Megtenné, hogy ideadja azt a borosüveget egy pillanatra, öregem? – Ez az egyik vendég volt, egy idősebb, vörös képű, pocakos, joviális fickó. – Bocsánat az alkalmatlankodásért, meg minden, de csak kell valami itóka, nem igaz?

Mindketten bűntudatosan elrántották a kezüket, és nem is fogták meg újra, mert a többi vendég elkezdett visszaszállingózni az asztalhoz, hogy desszertet válasszon.

– Maga szerint nem kellene megint elvegyülnünk? – kérdezte a férfi minden meggyőződés nélkül. – Még a nyelvükre vesznek, ha nem vigyázunk.

– Zavarja?

Úgy tűnt, a férfi sokáig és komolyan mérlegeli a kérdést, aztán az arcán huncut, kisfiús vigyor jelent meg.

– Tudja mit? – szólalt meg. – Teszek rá. Miért is ne ülnénk egymás mellett egész éjjel? Mondja meg! Én ezt akarom. És ha maga is…

– Jól tudja, hogy én is! Akkor miért nem hagyja abba az alakoskodást, és hoz nekem egyet abból a süteményből? Meg aztán itt van ez is! – Kiitta a maradék borát. – Ha már arra jár, töltse fel, de színültig!

Miután megették a süteményt, és kétszer is visszautasították a felkínált kávét, a férfi arra kérte a nőt, hogy meséljen magáról. A nő pedig mesélt.

Rochdale-ben született, az iskolában szorgalmas, jó eszű diák volt, és bekerült a Lady Margaret Hallba, ahol modern nyelveket hallgatott. Jó minősítésű diplomájával a zsebében aztán elhagyta Oxfordot, és egy kis croydoni könyvkiadó (egyetlen) külföldi értékesítési képviselőjeként helyezkedett el. A céget néhány évvel korábban alapította két tehetséges és viszonylag ambiciózus fivér, és angolul tanuló külföldieknek szóló tankönyvekre szakosodott. Röviddel az ő csatlakozása előtt emelkedni kezdett a tengeren túlról beérkező megbízások száma, így egyre szükségesebbé vált, hogy valamilyen hatékonyabb formában tarthassák a kapcsolatot a külföldiekkel. Ezért vették fel őt. Elég jó munka, a pénz sem rossz, főleg olyasvalaki számára, aki a legcsekélyebb tapasztalattal sem rendelkezik az üzleti élet terén. A munkakörhöz tartozott jó adag szükséges (és néha szükségtelen) utazás is az idősebb fivérrel (Charlesszal, a többségi tulajdonossal). Nyolc évig maradt a cégnél, és nagyon élvezte. Az üzlet dübörgött, a fizetése tízről húsz fölé emelkedett, új üzlethelyiségeket nyitottak, új gépeket vásároltak. És miközben a dolgozók egymás között a kiadásokkal való trükközésről és adócsalásról pletykáltak, megjelent az elkerülhetetlen Rolls-Royce, először egy fekete, aztán egy világoskék, a néhány kiválasztott pedig egy valahol Reading magasságában horgonyzó, csinos kis jachton múlathatta az időt. A fizetését minden évben – néha évente két alkalommal is – megemelték, és mire három évvel ezelőtt végül kilépett a cégtől, csinos kis megtakarítást halmozott fel. Ahhoz mindenképpen elégnek látszott, hogy a következő jó néhány évet függetlenségben és viszonylagos jólétben tölthesse el. Hogy miért hagyta ott az állását? Tulajdonképpen nehéz lenne megmondani. A nyolc év nagyon sok, ennyi idő elteltével pedig a legjobb munka is kevesebb kihívást tartogat, és egy kicsit… egy kicsit (mi is a jó szó?) megszokottá válik az évek során. A munkatársak egyre kiszámíthatóbbá és egyre… Ó! Ugyan mit számít, milyenné válnak! Az ok ennél sokkal egyszerűbb: változást akart, és kész. Tehát váltott. Oxfordban franciát és olaszt hallgatott, és a cégnél végzett munkájának köszönhetően folyékonyan megtanult németül is. Szóval? Szóval elszegődött német nyelvtanárnak egy hatalmas (ezernyolcszáz fős!) gimnáziumba a londoni East Enden. A munka sokkal keményebb volt, mint várta. A fiúk a lelkük mélyén nyilván jók voltak, kifelé viszont otrombán és arcátlanul trágár módon viselkedtek, és nem ritkán (ő legalábbis erre gyanakodott) szeméremsértést követtek el a hátsó padokban. Az igazi problémát azonban a lányok jelentették, ugyanis betolakodó riválist láttak az új tanárukban, aki jó eséllyel elorozza tőlük a fiúk meg a tanári kar férfi tagjainak figyelmét és érzelmeit. A tanári kar? Ó, néhányan megpróbálkoztak nála ezzel-azzal, főleg a házasok, de igazából nem volt rossz társaság. És gigászi feladat nehezedett a vállukra: olyan vad kamaszok lógásra való általános hajlamát, esztelen vandalizmusát és együttműködésre való képtelenségét kellett kigyógyítaniuk – vagy legalábbis visszanyesniük –, akik számára a becsület, a tudás vagy akár a középosztálybeli erények bármelyike egyformán idegennek és visszataszítónak számított. Itt négy tanévet húzott le, de visszatekintve kicsit bánta, hogy nem maradt tovább. Az osztályba járó fiúk és lányok közösen vettek neki egy drága, ám annál borzalmasabb borospohárkészletet, és ez a készlet volt a legbecsesebb ajándék, amit valaha kapott! Elsírta magát, amikor átadták neki. A diákok ott maradtak az évzáró után, és az egyik fiú tartott egy viccesnek szánt, szerencsétlen, idétlen, csodálatos kis beszédet. A lányok nagy része is megkönnyezte egy kicsit, sőt még egy-két megrögzött szeméremsértő is félszegen elhebegett valami szomorú, talán hálás és elviselhetetlenül megható búcsúfélét. Te jó ég! Hogy azután? Hát, megpróbálkozott egy-két dologgal, aztán végül – ez két évvel ezelőtt történt – visszajött Oxfordba, feladott egy magánoktatói hirdetést, amelyre jóval többen jelentkeztek, mint ahány tanulóval elbírt, vásárolt egy kis házat, és most itt van! Itt, ezen a partin.

A férfi azonban tudta, hogy valamit kihagyott. Csupán halványan rémlett neki, hogyan mutatta be a nőt Mrs. Murdoch, arra viszont világosan emlékezett, ahogy a bal keze középső ujjával megtörölte a borospohara belsejét. Vajon kihagyott mást is? De nem szólt semmit. Csak ült ott, egy kissé zavartan, és nem kissé epekedve.

Nem sokkal múlt éjfél. A Murdoch fiúk már lefeküdtek, és a vendégek közül is többen távoztak. Azok, akik még ott voltak, a második vagy harmadik csésze kávéjukat itták, ám senki sem jött oda, hogy megzavarja a furcsa párt, akik továbbra is a pudingok és a gyümölcstorták maradványai között ücsörögtek.

– És maga? – kérdezte a nő. – Végig engem beszéltetett!

– Az én életem távolról sem olyan érdekes, mint a magáé. Nem bizony! Csak szeretnék itt ülni maga mellett, ennyi az egész.

Rengeteg bort ivott, és ez (a nőnek feltűnt) már a beszédén is érződött – az utolsó szavai például pontosabb fonetikus átiratban valahogy így hangzottak: „ma’a mellett, enny’zegsz”. A nő mégis valamilyen furcsa vonzalmat érzett az elérzékenyült iszákos iránt, akinek a keze most megint az övét kereste az asztal alatt, és aki az ujjával könnyedén simogatta a tenyerét.

A telefon egy óra után húsz perccel szólalt meg.

Mrs. Murdoch diszkréten megérintette a férfi vállát, és nagyon halkan odasúgta neki:

– Magát keresik.

A házigazda éles szeme természetesen mindent észrevett. Rendkívül szórakoztatónak találta, és – ó, igen! – nagyon is örült, hogy ilyen jól alakulnak a dolgok a két vendége között. Kár, hogy meg kell zavarnia az idillt. De a férfi említette is neki, hogy felhívhatják.

Amaz közben a folyosón felvette a kagylót.

– Mi?… Lewis? Mi az ördög…? Ó!… Ó!… Rendben. – A karórájára pillantott. – Igen! Igen! Megmondtam, nem igaz?

Lecsapta a telefont, és visszament a társalgóba.

A nő ugyanúgy ült, ahogy otthagyta, és kérdőn nézett rá.

– Valami baj van?

– Nem, nem igazán. Csak annyi, hogy mennem kell. Attól tartok. Sajnálom…

– De annyi ideje még van, hogy hazakísérjen, ugye? Kérem!

– Sajnálom, nem tehetem. Tudja, ööö, ügyeletben vagyok ma éjjel, és…

– Maga orvos vagy valami hasonló?

– Rendőr.

– Te jó ég!

– Sajnálom…

– Folyton ezt hajtogatja!

– Ne így fejezzük be – kérte halkan a férfi.

– Ne. Butaság lenne, nem igaz? Én is sajnálom… mármint hogy mérges lettem. Csak hát… – Felpillantott a férfire. A szemében tompán fénylett a csalódottság. – Talán a sors…

– Badarság! Nem létezik ez a hülyeség!

– Hát nem hisz a…?

– Találkozhatunk megint?

A nő elővett egy határidőnaplót a kézitáskájából, kitépett a hátuljából egy lapot, és gyorsan lefirkantotta, hogy Canal Reach 9.

– Megérkezett az autó – közölte Mrs. Murdoch.

A férfi bólintott, és megfordult, hogy elinduljon. De muszáj volt feltennie a kérdést.

– Férjnél van, ugye?

– Igen, de…

– Az egyik fivér a cégnél?

Talán meglepetés volt? Vagy inkább gyanú villant a nő szemében, mielőtt válaszolt volna?

– Nem. Már jóval korábban megházasodtam. Valójában elég ostoba módon már tizenkilenc évesen férjhez mentem, de…

Ekkor egy zömök férfi lépett a társalgóba, és kissé bátortalanul odalépett hozzájuk.

– Készen áll, uram?

– Igen. – A férfi még egyszer, utoljára a nőhöz fordult. Nagyon szeretett volna mondani neki valamit, azonban nem találta a szavakat.

– Megvan a címem? – kérdezte a nő suttogva.

A férfi bólintott.

– De nem tudom a nevét.

– Anne. Anne Scott.

A férfi elmosolyodott, majdnem boldogan.

– És mi a maga neve?

– Morse-nak hívnak – felelte a nyomozó.

Morse becsatolta a biztonsági övét, a rendőrautó pedig áthaladt a Banbury Road körforgalmán, és leszáguldott a dombról Kidlington felé.

– Mit is mondott, hová rángat engem, Lewis?

– A Woodstock Crescentre, uram. Egy fickó megkéselte az asszonyt az egyik házban. De nincs probléma. Bejött az őrsre nem sokkal az után, hogy megölte.

– Nem lepi meg, igaz, Lewis? A gyilkossági esetek nagy többségében az elkövető személyazonossága gyakorlatilag az első pillanattól fogva nyilvánvaló. Tudta ezt? Az ilyen ügyek körülbelül negyven százalékában szinte azonnal letartóztatják a tettest, mégpedig általában a bűntény helyszínén vagy ahhoz nagyon közel. Ami nagy szerencse a magához hasonlóknak, Lewis, hiszen az emberünk meg sem próbált elmenekülni. Továbbá, és ezt sem árt tisztáznunk, az esetek nagyjából ötven százalékában az áldozat és az elkövető között volt valamilyen korábbi kapcsolat, méghozzá gyakran nagyon közeli kapcsolat.

– Érdekes, uram – felelte erre Lewis, miközben a Temze-völgyi Rendőrkapitányság épülete előtt letért balra. – Talán megint előadást tartott?

– Ez a ma reggeli újságban volt – közölte Morse, és maga is meglepődött, milyen józanul beszél.

Az autó egy darabig sötét mellékutcák útvesztőjében kanyargott, majd Morse a Woodstock Crescent egyik szegényes külsejű háza előtt megpillantotta a mentőautó villogó kék fényét. Kicsatolta a biztonsági övet, és lassan kikászálódott az autóból.

– Jut eszembe, Lewis. Nem tudja véletlenül, hol van a Canal Reach?

– De, azt hiszem, tudom, uram. Lent van Oxfordban. Pontosabban Jerichóban.

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ FEJEZET

Egy ember megy vala alá Jeruzsálemből Jerikóba

LUKÁCS 10:30{3}

Oxford fő turisztikai látványosságai viszonylag közel vannak egymáshoz, és számos nyelven, bőséggel állnak rendelkezésre róluk útikönyvek. Így az átutazó kiránduló is azzal az elégedett érzéssel szállhat vissza a luxusbuszba, miután megnézte a High Street és a Radcliffe Camera között csoportosuló pompás egyetemi épületeket, hogy ismét tartalmas, érdekes napot töltött el Anglia egyik gyönyörű városában. Az egész nagyszerű, ugyanakkor egy kissé fárasztó is. Ezért aztán nagy szerencse, hogy a látogató betérhet a szomszédos Cornmarketen sorakozó büfék, kávézók és hamburgerezők valamelyikébe. Ott pihentetheti egy kicsit a lábát, közben pedig átfuthatja a frissen vásárolt irodalmat, és megismerkedhet azon egyetemhez és egyházi épülethez kapcsolódó évszámokkal meg személyekkel, melyek eleddig kívül estek városnéző őgyelgésének önkényesen megválasztott útvonalán. Persze az is előfordulhat, hogy délre már elege lesz mindebből, és a kultúra helyett inkább a Westgate bevásárlóközpontját választja. Az mindössze pár sarokkal odébb, az ősi St. Ebbes templom helyén található, ahol a városatyák, miután az ehhez hasonló épületek a belvárosban feleslegessé váltak, megtalálni vélték létezésük új értelmét, és teljes gőzzel nekiláttak lerombolni a régi házakkal teli utcákat, hogy bevásárlóközpontok és önkormányzati épületek betonóriásait húzzák fel helyettük. Solitudinem faciunt: architecturam appellant.{4}

A többi utcasarok mögött azonban további látványosságok várakoznak, pontosan úgy, ahogy az az útikönyvekben áll. Példának okáért a Cornmarkettől balra induló látogató a Randolph Hotel mellett elhaladva eljut a Beaumont Street elegáns ívben sorakozó, 19. század eleji házaihoz, ahol felkeresheti az Ashmolean múzeumot, és sétálgathat egy kellemeset a Worcester College kertjében. Innét aztán északnak fordulva egy idő után a Walton Street alsó szakaszán találja magát, és rövidesen olyan környékre ér, amely eddig megmenekült a várostervezési bizottságokban ülő vandálok áldatlan tevékenységétől. Itt először alig észrevehetően, hamarosan azonban már teljesen egyértelműen maga mögött hagyja az Egyetemet. Errefelé még a balján magas, kovácsoltvas kerítéssel körülvett, pázsittal borított kert közepén terpeszkedő, az Oxfordi Egyetemi Kiadónak otthont adó, hatalmas épülettömb is lehangolóan magányosnak és nem odaillőnek hat, akár egy főrend özvegye a diszkóban. Az ide tévedő turista talán tovább merészkedik, a bal oldalon lévő Phoenix mozi piros-kék felirata és a jobbra álló Radcliffe Kórház szürkésfekete falain túl. Azonban sokkal valószínűbb, hogy inkább visszafordul a belváros felé, ezzel hátat fordítva Oxford egy olyan részének, ahol a fokozatosságra és a közösség szükségleteire fogékony fejlesztési elvek a jelek szerint végre csatát nyertek a buldózerekkel szemben.

Ezt a részt Jerichónak hívják, nagyrészt lakóépületekből áll, és a Walton Street nyugati oldalától a csatorna partjáig húzódik. Főleg 19. század közepi, kétszintes sorházakat találni itt. A kusza összevisszaságban futó utcák Wellington, Nelson és a többi nagy hős nevét viselik, és eredeti lakóik a kikötőkben vagy a vasúton, az Egyetemi Kiadóban vagy a Juxon Street-i Lucy’s vasöntödében dolgoztak. A St. Aldatesen lévő Városi Múzeum könyvespolcain azonban nem találunk útikönyvet Jerichóról, és még a városrész legidősebb lakóinak is sokféle – és felettébb homályos – fogalma van az elbűvölő és rejtélyes „Jericho” név eredetét illetően. Egyesek szerint annak idején a csatorna túlsó oldalán elhaladó vonat füttyétől leomlottak a falak. Mások komoran a Richmond Roadon álló zsinagógára mutogatnak, és az egykori zsidó negyed gyümölcsöző üzelmeit emlegetik. Megint mások az egyik helyi fogadó feliratára hivatkoznak, mely szerint „Addig időzz Jerichóban, míg hosszú szakállad nem serken!” A helyiek többsége azonban valószínűleg csak üres tekintettel bámulna a kérdezőre, mintha olyan, nyilvánvalóan megválaszolhatatlan kérdést szegezett volna nekik, mint hogy miért születünk e világra, miért élünk és miért halunk meg, vagy miért esünk szerelembe az itallal és a nőkkel.

Október 3-án, egy szerdai napon, majdnem pontosan hat hónappal Mrs. Murdoch észak-oxfordi fogadása után történt, hogy Morse főfelügyelő, a Temze-völgyi Rendőrség nyomozója Kidlingtonból Oxfordba tartott. Befordult a Woodstock Roadra, aztán jobbra a Bainton Roadra, onnét pedig egyenesen továbbhajtott a Walton Streetre. Ahogy óvatosan manőverezett a Lanciával a keskeny utca mindkét oldalán parkoló autók között, észrevette, hogy a Phoenix moziban a Külvárosi szex című filmet vetítik. Ám szinte ugyanebben a pillanatban meglátott egy vastag fehér betűs táblát is, és rögtön megfeledkezett az egy-két órányi kellemes, színes, szélesvásznú izgalom ígéretéről. A táblán ez állt: „Jericho Street”. Néha eszébe jutott Anne Scott – hogyne jutott volna! –, ám egy férjezett nővel folytatott bonyolult viszony kilátása a másnap reggel viszonylagos józanságában már korántsem hatott olyan kecsegtetően, mint az előző éjjel, így hát nem erőltette a dolgot. Most azonban újra eszébe jutott az asszony…

Az előadást, amit aznap reggel Kidlingtonban tartott a gyilkossági ügyek eljárásmódjáról egy csoport lelkes, kezdő nyomozónak (köztük Waltersnek), udvarias érdektelenséggel fogadták, Morse pedig tisztában volt vele, hogy egyáltalán nem a legjobb formáját hozta. Milyen boldog volt, hogy szabad a délutánja! Sőt mi több, hónapok óta először minden oka megvolt, hogy eljöjjön Jerichóba. Az Oxfordi Könyvtársaság tagjaként nemrég értesítést kapott, hogy Dame Helen Gardner október 3-án, este nyolckor előadást tart a frissen megjelent The New Oxford Book of English Verse című angol költészeti antológiáról. A lehetőség, hogy meghallgassa a kiváló oxfordi irodalomtudóst, önmagában is bőven elég volt hozzá, hogy a lusta Morse idén először felkerekedjen, és részt vegyen a Társaság egyik rendezvényén. A szervezet vezetése azonban arra is felkérte a tagokat, hogy hozzanak el minden régi könyvet, amire már nincs szükségük, ugyanis Dame Helen előadása előtt használtkönyv-vásárt rendeznek a Társaság anyagi helyzetének javítására. A felügyelő így az előző este végignézte a polcait, és megtizedelte a könyvállományát. A kiválasztott nagyjából harminc puhakötésű könyv immár egy kartondobozban hevert a Lancia csomagtartójában. A felajánlott köteteket a Walton Streeten lévő Clarendon Intézetbe kellett beszállítani (a Társaság itt tartotta az összejöveteleit) aznap délután három és öt óra között. Most 15:25 volt.

Morse felajánlásának kézbesítése azonban nyomós okokból átmeneti késedelmet szenvedett. A felügyelő ugyanis közvetlenül az Egyetemi Kiadó épülete előtt jobbra fordult, lassan elindult a Great Clarendon Streeten, áthaladt két kereszteződésen, majd jobbra megpillantotta a Canal Streetet. Biztosan itt lakik valahol a közelben. Egész nap szünet nélkül esett, és kövér esőcseppek loccsantak szét ütemesen a szélvédőn, ahogy bekanyarodott az elhagyatott utcába, és parkolóhelyet keresve körülnézett. Nem volt egyszerű dolga. Az utca egyik oldalán kettős sárga vonal húzódott, a másikon pedig táblák sorakoztak. Nagy, fehér „P” betűk kék háttér előtt, alattuk a kiegészítő tábla: „Csak engedéllyel rendelkezőknek”. Akadt ugyan itt-ott üres hely, de Morse-t makacs törvénytisztelő természete – és a komoly pénzbírság jelentette kockázat – arra késztette, hogy lassan továbbhajtson a zegzugos utcákban. A Szent Barnabás-templom itáliai stílusú harangtornya tövében végül talált is egy szabad parkolóhelyet a csatorna mellett futó út szélén. A fehér vonalakkal kijelölt területeken legfeljebb két órán át lehetett parkolni, és egy órán belül tilos volt visszajönni. Morse óvatosan betolatott az üres helyre, és körülnézett. Egy nyitott kapun át megpillantotta a csatorna partján kikötött kék, barna és piros lakóhajókat, három meghatározatlan fajtájú, hosszú nyakú kacsa pedig épp ekkor szállt fel, hogy zajos szárnycsapkodással elinduljanak észak felé a víz felett. Nemsokára már csak három fekete foltnak látszottak a késő délutáni égbolton. Morse kiszállt az autóból. Álldogált egy darabig az esőben, és a környező utcákat uraló piszkossárga tornyot bámulta. Mi lenne, ha benézne egy kicsit? A torony ajtaját azonban zárva találta, és éppen a kifüggesztett táblát olvasta, mely szerint a sajnálatos állapotért a vandál kamaszok a felelősek, amikor megszólalt mögötte egy hang.

– Az öné ez az autó?

A Lancia mellett fiatal, bőrig ázott női közlekedési rendész állt. A kalapja körül futó sárga szalag vadonatúj volt. A nő elszántan körmölt valamit elázott jegyzetfüzetébe.

– Jó helyen állok, nem? – dünnyögte Morse mentegetőzve, és elindult lefelé a templom lépcsőjén, hogy odamenjen a rendészhez.

– A fehér vonalon kívül áll, és hátrébb kell tolatnia egy kicsit. Bőven van helye.

A felügyelő engedelmesen beült a Lanciába, és bemanőverezte az autót a fehér vonalak által határolt területre, majd letekerte az ablakot.

– Így jobb?

– Ha itt akarja hagyni a járművet, zárja be az ajtót. És ne feledje, legfeljebb két óra! Tudja, sok autót ellopnak innen.

– Igen, mindig bezárom…

– Az előbb nem volt bezárva!

– Csak meg akartam nézni, hogy…

Az ifjú hölgy azonban már tovább is állt, láthatóan nem óhajtott a szabályokról vitatkozni. Egy kissé odébb éppen egy elázott büntetést állított ki az egyik engedéllyel nem rendelkező, balszerencsés sofőrnek, amikor Morse odakiáltott neki.

– Tudja, hol van a Canal Reach?

A rendész a Canal Street felé mutatott.

– A sarkon túl, balra a harmadik.

A Canal Streeten két celofántasakba csomagolt, az ablaktörlők alá szorított bírságcédula tanúskodott az ifjú közlekedési rendész lelkiismeretes, kötelességtudó munkájáról. Az út másik oldalán, a Victor Street sarkán Morse pedig mintha egy oda nem illően nagy, világoskék Rolls-Royce szélvédőjén is hasonló cédulát látott volna. A figyelmét azonban immár nem a parkolási problémák kötötték le. Balra egy táblán az állt: „Canal Reach”, ő pedig megtorpant, és eltűnődött. Eltűnődött, pontosan mit is keres ott, és mi mondanivalója lenne a nőnek, ha van bármi egyáltalán…

A rövid, szűk utca, amelynek mindkét oldalán ötlakásos sorház állt, járművel megközelíthetetlen volt. Az itteni végéhez három betonoszlopot helyeztek, a másikat pedig egy hajóépítő telep kapuja zárta le, ami most nyitva állt. A tíz bejárati ajtóból három mellé kerékpárt támasztottak, de ezenkívül nem sok minden utalt rá, hogy itt emberek laknak. Bár már sötétedett, egyik csipkefüggönnyel takart ablakon sem szűrődött ki fény, maga a szürke kis utca pedig nem keltett éppen bizalomgerjesztő benyomást. Ezek az épületek nyilván azok közé az olcsóbb házak közé tartoztak, amelyeket annak idején a csatornánál dolgozók számára emeltek: szintenként két szoba, és kész. Az első ház a bal oldalon az 1-es számot viselte. Morse elindult a keskeny járdán, elhaladt a 3-as, az 5-ös és a 7-es mellett, és máris ott állt az utolsó ház előtt. Furcsán idegesnek és bizonytalannak érezte magát. Ösztönösen megtapogatta az esőkabátja zsebét, a cigarettáját keresve, de biztosan az autóban hagyta. Mögötte végigfröcsögött egy autó a Canal Streeten, a sofőrje már bekapcsolta a lámpákat.

Morse bekopogott, de nem jött válasz. Talán jobb is így, nem? Mégis újra próbálkozott, ezúttal kicsit hangosabban, majd hátrébb lépett, és felpillantott a házra. Az ajtót rozsdavörösre festették, tőle jobbra nyílt az egyetlen földszinti ablak, amelyet behúzott vörös függöny takart. Közvetlenül fölötte volt az emeleti hálószoba ablaka, ahol… Várjunk csak! Mégiscsak égett a villany. Tehát itthon vannak. A felügyelőnek úgy tűnt, mintha a hálószobaablak nyitva lenne, mert valahonnét tompa fény érkezett. Talán a lépcsőház túlsó oldalán lévő szobából? Továbbra is ott állt a szitáló esőben, és várt. Közben feltűnt neki, milyen csinos a ház téglafala: a futósorba rakott piros téglák éles kontrasztban, foltos hatást keltve váltakoztak a kékesszürke kötőtéglákkal.

A rozsdavörös ajtó azonban csak nem akart kinyílni.

Felejtse el? Amúgy is ostobaság volt. Egy kicsit sok sört ivott az ebédhez, és az ilyen szelíd túlzások után mindig eluralkodott rajta valamiféle enyhén erotikus hangulat. Nyilván most is ez késztette rá, hogy délután Jericho felé vegye az irányt… Ekkor viszont mintha zajt hallott volna a házból. Mégiscsak itthon van. Megint bekopogott, most már nagyon hangosan, majd várt fél percet, és lenyomta a kilincset. Az ajtó nyitva volt.

– Hahó! Van itthon valaki? – Az utcaajtó közvetlenül a meglepően nagy földszinti szobába nyílt. A takarosan berendezett helyiséget szőnyeg borította, és a Morse fejében lévő fényképezőgép azonnal kattogni kezdett, ahogy körülnézett.

– Hahó! Anne? Anne?

Balra, a szoba távolabbi sarkában lépcsősor vezetett az emeletre, a lépcső aljában drágának látszó, gyapjúval bélelt, világosbarna bőrkabátot vett észre. A kabátot összehajtották, és még látszottak rajta a nemrég ráhullott esőcseppek.

Morse azonban hiába hajolt előre, és figyelt minden idegszálával, nem hallott semmit. Pedig felettébb furcsának találta, hogy a nő csak így nyitva hagyja az ajtót. Mondjuk ő is ugyanígy tett az imént az autójával, nem? Halkan becsukta maga mögött az ajtót, és kilépett a vizes járdára. A szemközti ház a 10-es számot viselte, és éppen arra gondolt, milyen szeszélyesen is számozzák a házakat, amikor hirtelen mintha megmozdult volna az emeleti ablak függönye. Persze lehet, hogy tévedett… Ismét megfordult, felpillantott a házra, és sóvárogva gondolt a nőre, akit soha többé nem lát viszont…

Csak hosszú másodpercekkel később vette észre a változást: a 9-es számú ház emeletén lekapcsolták a villanyt. A szívverése felgyorsult.

MÁSODIK FEJEZET

Az ajtóhoz, melyet ki nem nyitottunk

T. S. ELIOT: Négy kvartett{5}

Úgy tűnt, Dame Helen legalábbis köszönőviszonyban van minden nagy és fontos emberrel, de az angol irodalom érdemes professzorának látogatása ettől függetlenül is hatalmas sikernek számított az Oxfordi Könyvtársaság számára. A professzor nem kérkedett a tudásával, a népes hallgatóság előtt azonban így is azonnal világossá vált annak hihetetlen mélysége és az asszony érzékeny személyisége, ahogy Dantétól T. S. Eliotig ugyanolyan magabiztossággal mozgott az irodalom világában. A közönség harsány, lelkes tapssal köszönte meg az előadást. A kezek ütemes mozgása a kolibri szárnycsapásának gyorsaságával vetekedett, és a sok egymásnak csapódó tenyér hangja folyamatos, pattogó ritmusú zajjal töltötte be az előadótermet. Morse tapsolási stílusa általában inkább egy lassan repülő, nagy varjú rendszertelen szárnylengetésére hasonlított, de most őt is magával ragadta a spontán tetszésnyilvánítás, és megfogadta, hogy azonnal megpróbálja felfogni a Négy kvartett bonyolult rétegeit. Tudta, hogy gyakrabban kellene eljárnia az ilyen alkalmakra, hogy frissen tartsa az elméjét – azt ugyanis mostanában elég gyakran tompította el az alkohol és a cigaretta. Pedig erről szól az élet, nem? Ajtókat nyitunk ki. Ajtókat nyitunk ki, és bekukucskálunk rajtuk, sőt talán még a rózsakerteket is megtaláljuk mögöttük… Hogy is hangzott az a pár sor, amit Dame Helen az imént idézett? Annak idején fejből tudta, de aztán elfelejtette őket, egészen eddig a pillanatig:

Léptek visszhangja az emlékezetben

A folyosón át, ahol nem haladtunk

Az ajtóhoz, melyet ki nem nyitottunk.{6}

Na, ezt nevezi ő irodalomnak! Te jó ég!

Morse nem látott ismerőst a pultnál, így inkább elvonult a sörével a sarokba. Úgy tervezte, megiszik két korsóval, és viszonylag időben hazamegy.

Odakint a Walton Streeten szirénázó rendőrautó (vagy talán mentő?) húzott el. A hang Chopin egyik noktürnjének nyitó részét juttatta eszébe, és összeszorult a szíve. Nyilván baleset történt valahol. Rémült, sápadt szemtanúk és utasok. Rendőrök jegyzetfüzettel, amelybe lassan, szavanként jegyzik fel a beszámolókat. A fehér mentőautó nyitott ajtaja, a kárpiton sötéten fénylő, ragacsos, alvadt vércseppekkel. Pfuj! Mennyire gyűlölte a közlekedési baleseteket!

– Úgy látom, magányos. Nem bánja, ha csatlakozom? – Egy harmincas évei elején járó, magas, karcsú, vonzó nő szólította meg.

– El vagyok ragadtatva! – felelte az elragadtatott Morse.

– Jó volt az előadás, nem igaz?

– Kitűnő!

Néhány percig vidáman csevegtek a professzorról. Morse a nő nagy, kerek, élettel teli szemébe nézett, és nagyon remélte, hogy nem hagyja faképnél.

– Attól tartok, nem ismerem magát – mondta neki.

A nő arcán elbűvölő mosoly villant.

– Én viszont ismerem magát. Ön Morse felügyelő.

– Honnét…?

– Ne aggódjon. Annabel vagyok, a Társaság elnökének a felesége.

– Ó! – Ebbe az egyetlen hangba sikerült belesűrítenie minden csalódását.

Újabb sziréna vijjogott fel a Walton Streeten, és Morse önkéntelenül is találgatni kezdte, melyik irányba tart. Nehéz volt megállapítani…

Néhány perc múlva megjelent a társaság szakállas elnöke, és miután átnyomakodott a bárpult körül nyüzsgő tömegen, odalépett hozzájuk.

– Még egy italt, felügyelő úr?

– Nem, nem. Hadd hívjam meg magukat én. Örömömre szolgálna. Mit kérnek?

– Hagyja csak, felügyelő úr. Már korábban is meg akartam hívni, de el kellett vinnem kiváló előadónkat Eynshambe.

Amikor az elnök visszajött az italokkal, rögtön Morse-hoz fordult.

– Kisebb forgalmi dugó van odakint. Úgy látszik, történt valami Jerichóban. Rendőrautók, mentők, egy csomó bámészkodó. Persze maga nyilván jól tudja, hogy mennek ezek a dolgok, felügyelő úr.

Morse azonban már nem figyelt rá. Felállt, dünnyögött valamit arról, hogy talán szükség lehet rá is, majd otthagyta érintetlenül a korsóját, és fürge léptekkel távozott a Clarendon Intézet épületéből.

Amikor befordult balra a Richmond Roadra, az agya furcsa tárgyilagossággal rögzítette, hogy az egymástól körülbelül harmincméteres közökben, az út váltakozó oldalán sorakozó lámpák úgy hajolnak az utca fölé, akár a ravatal mellett álló őrök, és hogy a házak, amelyeket nem világít meg közvetlenül a hideg, fehér fény, szinte összekuporodnak, mintha az éjszakától rettegve próbálnák meghúzni magukat. A torka kiszáradt, és hirtelen erős késztetést érzett, hogy futásnak eredjen. Ugyanakkor valamilyen sorsszerűségből fakadóan azt is tudta, hogy elkésett. Sőt, nehéz szívvel arra gondolt, hogy egész életében valószínűleg mindig elkésett. Befordult a Canal Streetre – a metsző szél a kereszteződésben belekapott gyérülő hajába –, és meglátta. Úgy száz méterre előtte, a Szent Barnabás-templom hatalmas, fenyegetően magasodó tömege alatt mentőautó állt. A kék fény vakítóan villogott a sötétben. Kicsit odébb, a járdán két fehér rendőrautó parkolt. A helyi lakosok három-négy embernyi szélességű csoportban, félkörben gyülekeztek az utca bejáratánál, ahol a középső betonoszlop mellett magas, egyenruhás rendőr őrködött.

– Attól tartok, nem… – Aztán felismerte Morse-t. – Elnézést, uram, nem…

– Ki a főnök? – kérdezte Morse halkan.

– Bell főfelügyelő, uram.

Morse bólintott, és lesütötte a szemét. A gondolatai legalább olyan kuszák voltak, mint a haja. Végigballagott a Canal Reachen, halkan bekopogott a 9-es számú ház ajtaján, és belépett.

A szoba furcsán ismerősnek tűnt. A kanapé ott állt rögtön jobbra, az elektromos kandalló a jobb oldali fal mellett. A televíziókészülék a nyolcszögletes mahagóniasztalon foglalt helyet, vele szemben a két fotel. Balra a súlyosnak látszó pohárszék a peremükön körbefutó cseresznyepiros karikával díszített, csillogó fehér tányérokkal. És végül a hátsó ajtó szemközt, a lépcsőtől kissé jobbra, pontosan úgy, ahogyan aznap korábban látta. Ezek a részletek a másodperc egy tört része alatt villantak át Morse agyán, és az elméjében tárolt fotók tökéletesen illeszkedtek a képbe. Vagyis majdnem. Mielőtt azonban elemezhette volna az emlékeit, Morse-nak feltűnt, hogy a helyiség berendezése igen jelentős kiegészítést is kapott egy nagydarab, civil ruhás férfi személyében, akit – Morse-nak legalábbis homályosan úgy rémlett – nemrégiben látott valahol.

– Bell itt van?

– Odabent, uram. – A férfi a hátsó ajtóra mutatott, és Morse ismét átélte a régi, jól ismert érzést: mintha minden vér kiszaladt volna a fejéből, és a vállába áramlott volna.

– Odabent? – kérdezte erőtlenül.

– A konyhába vezet.

Hát persze, hogy oda vezet, ezt most már ő is látta. És mögötte kétségkívül talál majd egy kis fürdőszobát és vécét, ahol a ház hátsó részét apránként kibővítették a kert felé, mint annyi más háznál, amelyben járt. Leverten megrázta a fejét, és fogalma sem volt, mit tegyen vagy mondjon. Jó ég! Mihez kezdjen most?

– Szeretne bemenni, uram?

– Ne-em. Nem. Csak véletlenül jártam erre, ööö, egészen pontosan a Clarendon Intézetben voltam. Tudja, egy előadáson. Mi, ööö, csak meghallgattunk egy előadást, és én…

– Attól tartok, uram, semmit sem tehetünk.

– A nő… halott?

– Régóta halott már. Az orvos most bent van, és valószínűleg…

– Hogyan halt meg?

– Felakasztotta magát. Felállt egy…

– Hogyan értesültek róla?

– Telefonhívást kaptunk. Névtelent, uram. Ha engem kérdez, ez az egyetlen dolog, ami furcsa az egészben. Hátulról nem lehetett látni, hacsak…

– Hagyott búcsúlevelet?

– Eddig nem találtunk. Mondjuk odafent nem nagyon néztünk körül.

Mit csinálsz most, Morse? Mit csinálsz?

– A bejárati ajtó, ömm, nyitva volt?

A rendőr (Morse már emlékezett rá, Walters nyomozó) szemében kíváncsiság látszott.

– Érdekes, hogy megkérdezi, uram, mert nyitva volt. Simán besétáltunk, ahogy bárki más is megtehette.

– És az az ajtó be volt zárva? – kérdezte Morse, és a konyhára mutatott.

– Nem. Bár először úgy hittük. Mint ön is látja, uram, eléggé lóg a pántokon, és a nedvesség meg miegymás miatt bizonyára még jobban beragadt. Jó nagyot kellett löknünk rajta!

A fiatal nyomozó az ajtó felé lépett, mintha be akarná mutatni az imént említett mozdulatot, de Morse intett neki, hogy hagyja.

– Megmozdítottak bármit idebent?

– Az égvilágon semmit, uram… na jó, a kulcs kivételével, ami ott, a lábtörlő közepén hevert.

Morse felkapta a fejét.

– Kulcs?

– Igen, uram. Olyan új külsejű kulcs. Mintha valaki csak úgy bedobta volna a levélnyíláson át. Tulajdonképpen ez volt az első dolog, amit észrevettünk.

Morse sarkon fordult, hogy kimenjen, és a bejárati ajtó melletti világoszöld cserepeken néhány barnás esővízcseppet vett észre. A fekete férfiesernyő azonban, amit korábban ott látott, eltűnt.

– Itt hozzányúltak bármihez, nyomozó?

– Az előbb kérdezte, uram.

– Ja, persze. Csak… csak, ööö, arra gondoltam… szóval tudja, csak gondolkodom.

– Biztos, hogy nem akar beszélni Bell főfelügyelővel, uram?

– Nem. Mint említettem, csupán véletlenül… – Morse válaszának vége halk dünnyögésbe fulladt. Kinyitotta a bejárati ajtót, és tétován megállt a küszöbön. – Azt mondja, még nem voltak odafent?