Geoffrey Sykes kerékpárszerelő emlékére

1942. október 25. – 2018. szeptember 10.

Köszönetnyilvánítás

Hálás vagyok Tim Broughtonnak, hogy hitt a könyvben, és Joe Pickeringnek, aki abban segített, hogy megszülessen. Köszönöm Hugh Davisnek a szorgalmát és a türelmét, valamint ügynökömnek, David Luxtonnek azt a sok erőfeszítést, amit értem tett.

Ahogy mindig is, most is köszönet illeti a Sykes és Peracino családot, és mindenkit, aki időt szánt rám, és megosztotta velem a történeteit. Nagyon köszönöm a torinói jó embereknek – éljenek akár a múltban vagy a jelenben, legyenek akár juventinik vagy éppenséggel ellenkezőleg. Biztosan vannak jobb, lenyűgözőbb és szebb városok, de én nem tudok egyet sem.

Baldissero Torinesében barátaimmal, Albertóval (11) és Lucával (8)

A fociról beszélgetünk Albertóval és Lucával a Torino felett magasodó hegyekben lévő otthonukban. A két fiú ugyan testvér, mégis roppant különböző személyiségűek. Anyjukat Claudiának hívják, akit a helyi nyelvjárás bogianen, azaz tántoríthatatlan kifejezéssel illet. Sztoicizmust, hajthatatlanságot, a hegyi emberek ősrégi meg nem alkuvását jelenti, és nem mellesleg találó is.

Claudiát nem hozza lázba az utazás (sem konkrét, sem átvitt értelemben), mert pontosan tudja, hogy előbb-utóbb úgyis visszakerül ide. Ez az ő helye, itt formálódott, és – tetszik vagy nem – eggyé vált a hellyel. Igencsak fatalista, de hát mit lehet tenni? Piemonti – ami szó szerint annyit tesz: a hegy lába – származású, és a bércek jóval nagyobbak nála. Különböző erők foglya – az időjárás, a geológia, a történelem –, amelyek felett nincs hatalma. Úgy tartják, a piemontiak hajlamosak a vittimismóra, és Claudia ízig-vérig piemonti. A hegyoldalban él, és pontosan tudja, mivel jár ez. Nem lehet nem szeretni őt, ahogyan kisebbik fiát, Lucát sem. Gyerekeitől eltérően az asszony némileg hűvös távolságtartással viseltet a calciónak nevezett hétköznapi pszichodráma iránt. Ám annyira magától értetődően Torino FC-drukker, mint amennyire az exférje nem. A férfit Gaetanónak hívják – azt mondják, az ellentétek vonzzák egymást. Luca Claudiára ütött, míg Albi az apjára.

Gaetano apja Pugliából vándorolt be az 1950-es évek végére jellemző gazdasági fellendülés során. A többi dél-olaszhoz hasonlóan a dolce vitáról álmodott, így jegyet vett az északra tartó zsúfolt vonatra. Egyetlen fillér nélkül szállt le Torinóban, majd miután hosszasan bámulta a neobarokk műremeket, a Porta Nuova pályaudvart, kilépett a rivaldafénybe. Ekkor látta meg – mert nem lehet nem észrevenni – Torino oszlopokkal ékesített nagyságát, és fogadta meg, hogy egy nap egy részét majd birtokolni fogja. Rövidesen munkát talált (pontosabban a munka találta meg őt), és a déli földeken való egész napos hajlongást nehézipari robotra cserélte.

Mit is mondtak a délolasz bevándorlókról? Ha megismered, megszereted őket? Az északiak nem értették a pugliai nyelvjárást, ám ő megtanulta a nyelvüket, és összemelegedett egy lánnyal. Együtt megéltek néhány csikorgó északi telet, és 1975-ben világra jött a kis Gaetano.

Szóval megszületett a kis Gaetano, és ő és családja beírta magát az olasz történelembe. Mit is lehetne mondani róla? Nem nevezzük szószátyárnak, mert nem az. Ez csupán a déliekről, itt fenn, északon alkotott sztereotípia. Nehéz lenne tagadni fölényeskedő stílusát, és minden bizonnyal nem rágódik túl sokat a dolgokon. Tudja, amit tud, és exfeleségétől eltérően nem is restell beszélni azokról a dolgokról, amiket életében már elért. Nem mond semmi lényegeset, de nagyon közlékeny, és amikor a beszélgetés rá terelődik (ahogy többnyire meg is történik), még inkább azzá válik. És persze Juventus-drukker, de erre már biztosan rájött az olvasó is.

Ha a légköri viszonyok engedik, akkor messzire ellátni innen. A távolban ott hömpölyög a Pó, amelynek partján, az Alpok vonulatától délnyugatra a rómaiak megalapították Augustus Taurinorumot. A folyó egykor a város határát is jelentette, ám a torinóiak 300 éve útilaput kötöttek a franciák talpára. A győzelem tiszteletére hidat építettek és neoklasszikus templomot húztak fel. Idővel a Gran Madre di Dio Torino egyik leghíresebb látnivalójává nőtte ki magát, ahogy Az olasz meló nézői is jól tudják.

A film, ha valaki nem vette volna észre, az angol izoláció metaforája. Michael Caine és Minikből álló flottája FIAT-ellenes, Európa-ellenes, valamint minden- és mindenkiellenes. Annak ellenére, hogy Torino ezer kilométerre fekszik Szicíliától, Caine ellenfele egy maffiózó. Raf Vallone nevű egykori Toro-játékos öltötte magára a szerepet, és mivel a filmben a rablás apropója is futballmeccs, még rendben is van. Az egyik jelenetben Caine és cimborái tönkretesznek egy gyönyörűen megkoreografált olasz esküvőt. A Minikkel lehajtanak a templom lépcsőin, egészen a Póig, majd Torino híres árkádjai alatt száguldoznak. Aztán, miután megszerezték Olaszország aranyát, azzal nyilvánítják ki felsőbbrendűségüket, hogy a FIAT lingottói óriási gyáregységének tetején meglehetősen lassú autósüldözést folytatnak.

A Borgo Po, a Grand Madre-templom mögött található negyed igencsak nagy népszerűségre tett szert. Kedvelt lakóövezetévé vált a torinói középosztálynak, akik egyszerre akarnak a városon belül is maradni és kívül is lenni. Minél magasabbra építkeztek, annál többe került, és minél többe került, annál nagyobb – vélt vagy valós – nyugalmat árasztottak ezek az építmények.

Egyes házak roppant szépek, mások előkelőek – pontosan úgy, mint a lakóik.

A szabályos és rendezett városközpontot a régi és tehetős piemonti családok lakják. Az egész tiszta Savoya, a legszimbolikusabb épület mégis az egykori zsinagóga. Nem véletlenül nevezik Torinót Kis Párizsnak, és a Mole Antonelliana – ami ma káprázatos filmmúzeumként üzemel – sem ok nélkül tűnik az Eiffel-torony előfutárának. Mert az. Egészen 2011-ig a város legmagasabb épületének számított, aztán az egyik bank felhőkarcolója átvette tőle a címet.

Nyolc kilométerre innen található Lucento, amelynek létezéséről szinte senkinek sincs fogalma. Még a helyieknek sem mindig ugrik be a neve, ezért rendszerint Venariának nevezik, mert ez a hozzá legközelebb fekvő külváros, amiről hallottak is. Lucento nem valami figyelemre méltó település, mégis az egyik modern olasz ikonnak ad otthont. A Juventus 2003-ban megvette a várostól a Stadio Delle Alpit, az 1990-es világbajnokságra megnyitott, 67 ezer férőhelyes stadiont, amit aztán gyorsan lebontottak, hogy helyébe egy sokkal kisebb és sokkal jobb komplexumot építsenek. Ez ad otthont Olaszország legjobb sportmúzeumának, egy óriási egészségügyi épülettömbnek, egy bevásárlóközpontnak és egy nemzetközi nyelviskolának, amit J-Village-nek neveznek, ám koránt sincs még kész. Ötcsillagos hotel is tervbe van véve, ahogyan wellnessközpont is, sőt a klub is ide költözteti székhelyét. Mindezt az Allianz Stadion (a névválasztás joga a legnagyobb támogatót illeti meg) koronázza meg. Noha a legtöbb általam ismert, tősgyökeres torinói úgy tartja, semmi dolga vele, hasznos az autópálya szempontjából, és biztosan van rá metafora. Szeretik a helyiek, avagy sem, a J-Village működése zökkenőmentes. Nagyszerű ötlet, hogy a fociklubot afféle plázaként gondolja újra, sportmarketing és branding szempontjából pedig egészen kivételes. Olyan helynek tervezték, ahol mindenki otthon érezheti magát világlátásától függetlenül, ami a vidékies és vidéki mentalitású Olaszországban páratlannak számít.

Az olimpiai stadiont még nehezebb kivenni innen fentről. A városközpont mellett található, a via Filadelfia és a corso Gionanni Agnelli sarkán. Ez utóbbi fákkal szegélyezett út, amelyet a FIAT alapítójáról neveztek el. Mirafioriba vezet, a FIAT-gyárba, ezt még Mussolini avatta fel 1939-ben. A sínek túloldalán fekszik Lingotto, úgyhogy a Toro nem csak képletesen van beszorítva. Olyannyira szorult a helyzetük, hogy a várostól bérlik a stadiont.

A kis Luca ablaka balra található, Albié pedig – ami egy kicsit nagyobb – jobbra. Mindkettejüknek megvan az idei Panini-matricaalbuma, ám Albi már több matricát ragasztott bele. Anyja szerint talpraesett gyerek, és betéve fújja a játékosok nevét. Nemcsak az olasz A-ligásokét, hanem a nagyobb angol és spanyol klubcsapatokéit is. Luca némileg lassabb, mert kevesebb zsebpénzt kap, és gyakran elkalandozik a figyelme. Albi szerint ez mulatságos, és mivel ő az idősebb, időről időre elnáspángolja Lucát. Ilyen az élet, az öcs nem is tiltakozik ellene. Mindenki szereti, barátai pedig mindig készen állnak a játékra.

Albi tehát lenyűgöz a matricaalbumával, és persze elkezdünk a fociról beszélni. Jó játékos, atletikus mozgású, gyors észjárású és szikár, és tisztában van vele, hogy a foci komoly üzlet. Luca azonban teljesen más habitusú. Ő csak rúgja a bőrt másokkal, és anyja elmondása szerint cseppet sem érdekli, hogy veszít vagy nyer. Luca a Torino FC-nek szurkol, mert hite (fidúcia) van bennük. Anyja elmondta neki, hogy nem csupán a győzelem létezik, és nem szereti a Juventust, mert semmit sem jelképeznek. Azt is elmondta, hogy egyre kevesebb a Torino FC-drukker. Amikor az okát kérdezem, azt feleli, a Juvénak ott van Ronaldo, Buffon és Dybala.

Amikor Albi azt mondja az öccsének, hogy hülyeségeket hord össze, Luca visszakérdez: „Mégis mi a Juve? Még csak nem is egy hely, szóval minek is szurkolsz?” Albi erre az mondja, hogy a Juve az egyetlen klub, amely képes felvenni a versenyt az olyan csapatokkal, mint a PSG, a Manchester City és a Barcelona. És azt is, hogy a „filozófia” a nyerésről szól. Azt is megkérdezi, miért is kezd valaki sportolni, ha nincs meg benne a nyerés vágya, és előadja, hogy a Torino FC támogatása „teljesen értelmetlen”. A klub sfigatik (balekok) gyűjtőhelye, falábúak, és sosem történik semmi. Sosem nyernek semmit, drukkereik pedig mindig a Grande Torinóról beszélnek. Az volt az olasz focitörténet legnagyobb csapata, de azóta eltelt több mint hét évtized.

Luca persze erre semmit sem tud mondani, és ha őszinte vagyok, senki sem tud előállni más véleménnyel. Ha valakinek igazat adnak, azt mondják errefelé: ha ragione.

Ha ragione, Alberto.

Első fejezet

Fratelli d’Italia

Torino gyönyörű város. Légiessége minden mást felülmúl.

Mark Twain

A királyi palotában a tiszteletre méltó Rudolf Obermann-nal

Giuseppe Baretti 18. századi író így írt a helyiekről: „Leginkább az különbözteti meg a honfitársaiktól őket, hogy nem buzog bennük a lelkesedés. Az Itáliába látogatók rögvest megneszelik, hogy lakói barátságosak, vidámak, és természetes vonzódást éreznek a zajos elfoglaltságok iránt. Ám ha Piemontba téved, valamiféle melankóliát, zaklatott komolyságot talál az utazó.”

Baretti jól megragadta a lényeget. Minden olasz tisztában van vele, hogy a piemontiak kimértek, merevek, ám azt is tudják, hogy ez voltaképpen a kedvezőtlen körülményeknek köszönhető. Az ország egyesítése előtt Piemont igencsak kietlen helynek számított. Ez még nem lett volna gond a Savoya-háznak, Piemont és Szardínia uralkodóinak, mert a nyomorba taszító adók kivetése afféle „céges politika” volt náluk. A probléma az volt, hogy a gyakori háborúskodások miatt olyan katonákra volt szükség, akik fizikailag rátermettek, és elég ostobák ahhoz, hogy vállalják a mártíromságot a királyságért. Ám a különböző nyavalyák, az alig mérhető gazdasági növekedés és a nyomasztó szegénység miatt a regruták majdnem negyede szolgálatra alkalmatlan volt.

Mindez részben az iparosodásnak tudható be. Torino pamutgyárai igencsak jövedelmezőek voltak, a nők és gyerekek alkalmazása pedig csodát tett a haszonnal. Ám az aranyozott barokk felszín alatt terjedt a tífusz és a szifilisz, az alkoholizmus és a nyomor pedig sorban szedte áldozatait. A 130 ezer lelket számláló város a szanatóriumok, lelencházak, csapszékek és bordélyok európai fővárosa volt. Gyönyörű és fényűző, ugyanakkor romlott is volt.

Károly Albert király (uralkodott: 1831–1849) nyitott volt a liberális eszmék iránt, és annak egyik jeles képviselőjét 1833-ban Zürichből Milánóba csábította. Rudolf Obermann pedig igencsak járatos volt a gimnasztikának nevezett testmozgásban, amiről lelkesen beszélt a királynak, a királynénak és holdudvaruknak. Meggyőzte őket, hogy a gimnasztika a jövő, ám rossz kezekben hátrányos pszichés hatással járhat. Nem való okoskodó orvosoknak, kényes diákoknak és – urambocsá! – nőknek, és semmilyen körülmények között sem megengedett a verseny.

A folyó bal partján terült el a Parco Valentino, Európa legelegánsabb köztere, és Károly Albertnek volt ott egy üres palotája is. Obermann azt mondta, hogy egyes részeiből sporttermet alakít ki, és a királyság lovasságából létrehozza a kontinens legerősebb, legbátrabb és legfegyelmezettebb haderejét, és nem csupán büszkeséget, hanem hazaszeretetet is plántál beléjük. Erő, büszkeség, fegyelem – Károly Albertnek ez nagyon tetszett.

A palotát a terveknek megfelelően átalakították, és a nyakra-főre gimnasztikáztatott lovasság rengeteget fejlődött. Obermann maradt, aztán a király és holdudvara szép lassan szintén belefogott a testmozgásba. A torinói arisztokraták nagyon élvezték a gimnasztikát, Obermann pedig a bőkezűségüket. 1844. március 17-én Ernsto Ricardi di Netróval megalapították Európa első sportegyesületét, a csak a tagok előtt nyitva álló Reale Societa Ginnasticát. Azt híresztelték, hogy fontos tudományos/filozófiai/antropológiai gyakorlatot végeznek, ami a vagyonosoknak jelentős egészségügyi előnyökkel jár, akik éves tagsági díjért cserébe meghívást kaphattak a klubba.

A hír terjedt, kisvártatva második helyszínt is nyitottak, ahol újabb sportágakban mérettethették meg magukat a tagok. Például vívásban, lövészetben, de úszhattak és evezhettek is, és idővel Obermann versenyszellemet kizáró törekvése idejétmúlttá vált. Szép lassan részesedést is lehetett szerezni a klubban, és a nagyon gazdagok is megjelentek a színen. Mivel a tagság már státusszal és befolyással is járt, a Torino bene – az újgazdag iparosok – bőszen nyitogatta bugyellárisát. 1861-ben, amikor az olasz egység létrejött, már sápatag, finom és törékeny hölgyek is csatlakozhattak. Az akkoriban 218 ezer lakosú Torino pedig Európa sportfővárosává vált. Az ország egységesítésének – il risorgimento – gondolata is itt fogant meg, és az uralkodócsalád is részt vállalt belőle, hiszen az írástudatlanok a népesség több mint kétharmadát tették ki, és híján voltak a közös nyelvnek, ami egyenlőtlenséget és instabilitást szült. Elkerülhetetlen volt, hogy végül Róma legyen a főváros, így a Savoyák birodalma szertefoszlik majd. Ám igencsak jó esély volt arra, hogy fejüket a nyakukon tarthatják, és akár az egyesített félsziget uralkodócsaládjává válhatnak, úgyhogy megérte a kockázatot.

1864 tavaszán, miközben a torinói sportivik a Parco Valentinóban edzették magukat, a város olyan útra lépett, amelyről már nem volt letérés.

Firenzét tették meg átmeneti fővárossá, és a Torino bene lassan elveszítette hatalmát, presztízsét és pénzét. Parlament sem volt többé, sem bíróságok, sem központi bank, sem pénzverde. Aztán köddé váltak az ügyvédek és bojtárjaik, a közjegyzők, az építészek, a pénzkölcsönzők, a svindlerek és áldozataik.

Szeptember 21-én fegyelmezett tömeg gyülekezett a királyi palota előtt. Délre jóval többen lettek, és megnyíltak a sörcsarnokok is. Estére pedig dühös és tajtékzó csődületté alakultak. Legtöbben jottányit sem törődtek az országegyesítő nagy tervekkel, és átverve érezték magukat. Éhesek és dühösek voltak, másnap délutánra pedig ötvenketten ott feküdtek kiterítve. A városban tarthatatlan helyzet uralkodott, ezért a polgármester, Emanuele Luserna di Rorà vésztanácsot hívott össze, ahol gazdasági programot dolgoztak ki. Pénzbeli ösztönzőket nyújtottak az újonnan létesült vállalkozásoknak, és adókedvezményt a székhelyüket Torinóba áttevő vállalatoknak. Új csatornákat ástak, és ragaszkodtak hozzá, hogy a kérkedő firenzeiek finanszírozzák a vasúthálózat bővítését.

1865 októberében Luserna di Rorà felhívást intézett a külföldi kapitalistákhoz, amit öt nyelvre lefordítottak, egymillió példányban kinyomtattak, és az olasz nagykövetségeket bízták meg szerte a világon, kerül, amibe kerül, de intézzék el, hogy a felhívás jelenjen meg az adott ország helyi lapjaiban. A hamburgi, londoni és párizsi iparbárók megtudhatták, hogy Torino Európa üzleti fővárosa, és igencsak jutányos áron lehet ott földterülethez jutni. Persze ugyanez megjelent Zürichben, Bázelben és Bécsben is.

A polgármester kezdeményezése példa nélküli, ami idővel látványos és szintén példa nélküli gazdasági virágkor kezdőakkordjaként szolgált. Először a Remmert család jött, majd Augusto Abegg vásárolt földet Borgonéban, ahol gyárat, majd lakóövezetet húzott fel. A Güttermanok Bécsből, az Ackermannok Elzászból érkeztek. 1870-ben megnyílt a Fréjus vasúti alagút, ami újabb lendületet adott a gazdaságnak. A Torinótól északra fekvő Biella lett a gyapjúkereskedelem központja, ahol a Fila, a Zegna és a Cerruti család csinálta meg a szerencséjét. Chieriben, a 15 km-re délre fekvő virágzó malomvárosban még arco di trionfót, azaz diadalívet is építettek a főtérre. Torinótól nyugatra a textilipar virágzott. A munkaerő olcsónak számított, így alacsony költség mellett óriási mennyiségű gyapotot lehetett feldolgozni, majd visszaszállítani az Alpokon túlra. Ez a magyarázata, hogy miért lakik annyi német nevű ember a városban, történetesen a legelőkelőbb házakban. Napoleone Leumann volt köztük a leggazdagabb, aki a Collegno melletti csatornán létesített fonalgyárat 1876-ban. Ő hozta létre Olaszország munkásfaluját, írni-olvasni tanította a munkásait, és még testi-lelki egészségükkel is törődött. Ők pedig cserébe vagyonos emberré tették.

A Collegnóba vezető út mentén állt egykor Sant’Ambrogio, a Bosio család lakhelye, akik szintén pamutkereskedelemmel foglalkoztak. 1886-ban Nottinghambe küldték a huszonkét esztendős Edoardót, aki a selyemgyár munkásaival skót duda tömlőjével focizott. Hazatértekor jó pár tömlőt hozott magával, és elvitte az evezősklubba. Parco Valentinóban mutatta be a tudományát. Barátai is csatlakoztak hozzá, és kisvártatva egy csapatnyian lettek. Torino Football és Cricket Clubnak nevezték el magukat, első ellenfelük pedig a Nobili Torino volt. A csapat fiatal arisztokratákból állt, így az összes mérkőzés már az elejétől fogva osztályalapú volt. Jöttek aztán az összeolvadások és az új csapatok, és elmondható, hogy az egész afféle mozgalommá szerveződött. A genovai kikötő tele volt angol tengerésszel, hivatalnokokkal és csirkefogókkal, akik jól értettek a „futball” művészetéhez, így a két csapat meccseket játszott egymás ellen. Idővel aztán jöttek a milánóiak, és így kezdődött el a történet…

A Massimo d’Azeglio középiskolában
a tehetős növendékekkel

Torinóban mindenki jól ismeri a Massimo d’Azeglio nevet. A barokk város központjában található iskolát jelenti, ahová a „jó” (azaz gazdag) családból származó gyerekek járnak. Az intézmény a szigor és a siker szinonimája, és az ott érettségizők a nyarakat többnyire a ligúr tengerparton, a teleket pedig Sestrierében töltik. Utána sem kell alantas munkával bepiszkolni a kezüket. Persze ehhez szép ruhák és jó kapcsolatok szükségesek, ám jó eséllyel messziről elkerülik a nehéz fizikai munkát.

1897-ben a Massimo d’Azeglio tehetős növendékeinek egy csoportja focicsapatot alapított. Látták, ahogy mások rúgják a bőrt a piazza d’Armin, ami jó mókának tűnt. Egy ideig töprengtek a klubnéven, végül megállapodtak a fiatalság kifejezés latin megfelelőjében. A Juventusnak eleinte nem volt ellenfele, ami egyáltalán nem okozott problémát, hiszen a tagok sem tudtak focizni. Végül szereztek maguknak szerelést, és kisvártatva már kétszáz néző követte árgus szemmel a játékot. Mivel csak egy sportággal foglalkoztak, a Juventus Sport Clubból rövidesen Juventus Futball Club lett.

Addigra már Torino a nottinghamiek egy kis közösségének is otthont adott. Az összes forrás szerint egyikük, Tom Gordon „John” Savage kitűnő játékos volt, ám igencsak elégedetlen a klub viseletével. Inget hordtak csokornyakkendővel és pantallóval, amiben semmi kivetnivaló nincs. Csakhogy az ing az újonnan alapított La Gazzetta dello Sport nevű újság színében pompázott: rózsaszínben.

Savage és barátja, Goodly 1902-ben úgy döntöttek, hogy Angliából rendelnek új szerelést. Több elmélet is közszájon forog, mi történt utána, egyesek igencsak meggyőzőek, mások pedig puszta kitaláción alapulnak. Az emberek hajlamosak a konfabulálásra, szóval érdemes az egyiket találomra kiválasztani, és jókora adag szkepticizmussal fogadni.

A legenda úgy szól, hogy Savage leadta a rendelést, és elküldte az egyik inget referenciaként. A gyártó azt hitte, hogy eredetileg fehér volt, csupán összemosták más színűvel, hiszen ép ésszel ki kergetné a labdát rózsaszínben pompázva? Mivel a megrendelés sürgős volt, a gyártó úgy gondolta, azt küldi, ami éppen készleten van: a vörös Nothingham Forest és fekete-fehér Notts County között vacillált, végül az utóbbit választotta, és megszületett a híres bianconeri.

Abban az évben hat csapat játszott a Prima Categoriában: három torinói, két genovai és egy milánói. A Juventus először került döntőbe, ám a meccset Genovában rendezték, ahová fáradtan érkeztek, és a hazaiak 3:0-ra legyőzték őket, amivel egyúttal megszerezték hat éven belül az ötödik bajnoki címüket is.

A FIFA-t 1904-ben alapították, és a következő évben létrejött az olasz szövetség is. A játék még mindig szigorúan amatőr volt, a játékosok pénzt fizettek azért, hogy játszhassanak. Addigra már a legjobb torinói játékosok rúgták itt a bőrt, és a Velodromo Umberto I. nevű létesítményben jó körülmények között játszhattak. Azon a tavaszon legyőzték a többi torinói csapatot, és körmérkőzések keretében a Genovát és az UC Milanese-t fogadták. Négy mérkőzésen át veretlenek maradtak, végül megszerezték az olasz bajnoki címet.

Problémát okozott, hogy az Alfred Dick nevű, újonnan megválasztott svájci elnök fellengzős és zsarnoki hajlamú volt. Ezt igencsak nehezményezték az idősebb juventinik, akik csupán hobbiként tekintettek a játékra, nem vették véresen komolyan. Imádtak győzni, de még jobban imádták az azt követő ünnepléseket. Dick azonban elítélte a kora hajnali órákig tartó mulatozást. Szerinte sportemberekhez nem méltó, ami szöges ellentétben állt a játékosok véleményével. Azt követelte tőlük, hogy legyenek komolyak, önmegtartóztatóak és szolgálatkészek, őt nem érdekelte a dorbézolás és a dínomdánom. A Juventusra saját magának és cipőgyártó birodalmának dicsőséget hozó eszközeként tekintett, és a játékosok jobban tették, ha ennek megfelelően viselkedtek. Dick Svájcból és Nagy-Britanniából hozatott játékosokat – és munkásokat a gyáraiba –, akik közül jó páran meglehetősen sajátos modorral bírtak. Elvette az egésznek a lényegét, a csapat idegenlégiósai bárdolatlanok és faragatlanok voltak.

A dolgok az 1906-os bajnokságban fordultak igazán rosszra Milánóban. Dick megvizsgálta a terepet, és azt mondta, játékra nem alkalmas, így a Juve nem lép pályára.

A Juve elveszítette a bajnokságot, és a tagok nagy része Dick ellen fordult. Menesztették, erre ő fogta a pénzét, a fele csapatot, valamint a Velodromóval megkötött szerződést, és új klubot alapított. Dick bosszújaként pedig az újonnan létrehozott Torino FC játékosai gránátvörösben pompáztak. A Juvénak vissza kellett mennie az omladozó piazza d’Armiba, ahol kezdték. A két csapat 1907. január 13-án mérkőzött meg először egymással, és Hans Kämpfer, az egyik renegát megszerezte a győztes gólt a Torinónak. Úgy tartják, Dick éppen lemaradt a gólról, mert a félidőben bezárta magát a vécébe, ám három héttel később már szemtanúja lehetett, ahogy a két csapat ismét összecsap, és Kämpfer ezúttal négy gólt rúg. Azt gondolhatnánk, az nevet, aki végén nevet…

Ezzel persze azt feltételezhetnénk, hogy Dick képes volt nevetni, ám ő egy halvány mosolyt is alig tudott kipréselni magából. Új csapata csúnyán elverte a régit, ám ő nem nyugodott. Két évvel később pedig kiloccsantotta saját agyvelejét a Velodromóban, ám az általa létrehozott klub – és az ezzel kapcsolatos metafora – túlélte őt. A Torino a jogfosztottak és a hazátlanok csapata maradt.

Mivel a legjobb játékosaikat elcsaklizták, a Juve egyelőre a nyomukba sem érhetett. Ez sajnálatos volt, ám ők hűek maradtak elveikhez. A klubtagság státuszszimbólum volt a város patríciusainak, világfiainak és előkelőségeinek. Nem igazán érdekelte őket a gólszerzés, mert azzal csak egy csapatnyi plebejust kellene legyőzniük, amit rangon alulinak éreztek. Sokkal fontosabbnak tartották, hogy elegánsnak, tetszetősnek és fessnek nézzenek ki, hiszen a labdarúgás az úriemberek sportja.

Semmi ilyen úri huncutság nem volt tetten érhető a Piemont és Lombardia közötti határ mentén fekvő Vercellit övező rizsföldeken. A fociőrület addigra már megfertőzte a munkásosztályt, és a Pro Vercelli nevű csapatot teljes egészében ők állították ki. Őket nem vakította el a pompa, és semmit sem szerettek jobban, mint alaposan elpáholni a csenevész és finom torinói uraságokat. Ahogy a honfitársaikat is a szomszédos Novarából, Casale Monferratóból és Alessandriából. A piemonti négyszögként ismert térség az első világháború előtti olasz labdarúgás központjaként szolgált. A Pro Vecelli zsinórban négy bajnoki címet szerzett 1910 és 1913 között. A Juventus pedig majdnem megszűnt.

A labdarúgás akkora népszerűségre tett szert, hogy a Prima Categoriában négy északi (Piemont, Ligúria, Lombardia, Veneto-Emilia) és három déli szekció volt. Minden egyes szekció két legjobb csapata pedig szintén északi és déli miniligába kvalifikálta magát, majd visszavágó finalissimát, azaz a döntők döntőjét játszották, amit mindig az északi bajnokok nyertek. A kiesők helyére újak kerültek, és itt jött a képbe a jó öreg Juve. Piemont kutyaütőiként az első torinói derbin 8:0-ra, a másodikon 8:6-ra győzték le őket. Kiestek, mert csupán egyetlen meccset nyertek egész évben, ám Pino Hess személyében fiatal, lelkes és éles elméjű ügyvéd volt az elnök, aki jogi kiskaput talált, és a következő évben újra játszhattak a Lombardia szekcióban, ezzel megmentve a csapatot a megszűnéstől.

Két évvel később, amikor az ország már majdnem belépett a háborúba, a klub új újságot adott ki. A Hurrà nevű lap célja az volt, hogy a tagokat – bármerre is vesse őket a sors – folyamatosan informálja a klub helyzetéről. Tekintve, hogy az ország közel fele még továbbra is írástudatlan volt, ez merész vállalkozásnak tekintendő. Torino még egyszer Itália leggazdagabb városa lett, a juventinik pedig a módosak legmódosabbikai. Ők voltak a legolvasottabbak és legjobb házból valók, ám a következő évtől három évig nélkülözni kellett a focicsapatukat.

Giovanni Agnelli küszöbén Sandro Zambellivel

A viszontagságok és a népet megtizedelő sorscsapás ellenére a háború kapóra jött Giovanni Agnellinek. Vállalata növekedett és terjeszkedett, és jelentősen hozzájárult a háborús erőfeszítésekhez. A FIAT fegyvereket, motorokat és repülőgépeket gyártott, és kiváltképpen a hajóépítési részleg termelt roppant nyereséget. Az ipari komplexum az ország harmadik legnagyobb gyára lett, Agnelli pedig jelentős befolyásra tett szert. A FIAT mellett a RIV nevű, 1906-ban alapított csapágygyár, valamint Torino napilapjának, a La Stampának bizonyos hányada is az ő tulajdonában állt. Cementgyárai voltak, jelentős érdekeltségekkel bírt a textiliparban, az acéliparban, sőt még a kiskereskedelemben is. A Rinascente az ország első áruháza volt, és a mai napig a leghíresebb.

Agnelli a vagyona egy részét amerikai segélyek elosztása révén szerezte, és az újvilági útja során meglátogatta a michigani Ford gyárat. Ott látta az automatizált gyártósort, és lenyűgözte annak sebessége és hatékonysága. A FIAT naponta csupán néhány autót gyártott, a Ford pedig több százat. A T modell gyártási ideje 90 perc volt, az összeszerelési minőség pedig elsőrangú. Agnelli elhatározta, hogy meghonosítja a futószalagot Torinóban, ám ehhez tőke és új létesítmények kellettek. A corso Dantén található székhely ehhez kicsinek bizonyult, és ha szét vannak szórva a műhelyek, az irodák és a gyáregységek, akkor a termelés nem hatékony, és drága. Egyetlen nagy, teljesen automatizált és homogén üzemre volt szükség, ezért a város délkeleti részén, Lingottóban földterületet vásárolt.

A Giacomo Mattè-Trucco nevű nagyszerű mérnök tervei alapján épülő komplexum 1922-re már majdnem készen állt.

Onnan hat kilométerre északnyugatra másik Giovanni Agnelli-projekt is folyamatban volt. Sandro Zambelli, a Juventus egyik igazgatója bosszankodott, mert Antonio Bruna sosem volt ott az edzésen. A focista a FIAT-nál dolgozott, és a főnökei vonakodtak elengedni labdát kergetni. Ez pedig negatív hatást gyakorolt a csapatra, ezért Zambelli fogta magát, és elkarikázott Agnelli házához, bekopogott, és arra kérte, tegyen kivételt a játékossal.

Noha Agnelli hideg és szigorú ember hírében állt, mégis engedett Zambellinek. Beleegyezett, hogy Brunát elengedjék az edzésekre, és elfogadta a meccsre való meghívást, ahová elvitte magával a harminchárom esztendős, Edoardo nevű fiát. Addig nem sok közös pont volt az életükben, ám idővel mindketten megszerették a futballmérkőzések világát. Amikor a klubelnök jelezte, hogy lemondana, megkérdezték Giovannit, vállalná-e a tisztséget. Megtisztelőnek tartja, mondta, ám aligha jutna rá idő bokros teendői mellett. Edoardo azonban korántsem volt ennyire elfoglalt. Imádott utazni, elütni valamivel az időt, és – ebben szépséges, vörös hajú hitvese csak némileg akadályozta – csapni a szelet más nőknek. Ezenkívül más nem nagyon érdekelte, a nehézipar sem mozgatta meg különösebben a fantáziáját. A labdarúgás legalább leköti az idejét, és apjától, valamint a pénzcsináló vállalkozásától is megtartja a három lépés távolságot. Giovanni a fia nevében elfogadta a felkérését, és áldását adta a futurisztikus stadionra. 1923. július 24-én a szőke hajú, kék szemű Edoardo Agnellit a Juventus Football Club elnökének iktatták be.

A felkérést elfogadó beszédében Edoardo azt mondta, hogy aktívan részt kíván venni az ügyekben. Mottója az volt, hogy még a jó dolgokon is lehet javítani. Ezzel pedig el is mondtunk mindent. Ugyanazt tette, mint amit a családja már egy évszázada: rengeteg pénz ölt a klubba.

Az új stadion, a Campo Juventus a FIAT székházához közel épült meg. A tervezést és a kivitelezést a FIAT igazgatótanácsának egyik tagjára, a Pierino Monateri nevű mérnökre bízták. Az arénát – elsőként Olaszországban – vasbetonból építették, és a tehetőseknek fedett ülőhelyeket is kialakítottak. Teniszpályákat és tornatermeket is létesítettek, egy évvel később pedig elsőként itt alkalmaztak reflektorokat stadionvilágításra. A város villamosvonalat épített, hogy biztosítsa a szurkolók közlekedését, és óriási hirdetőtáblákkal vették körül a komplexumot.

A labdarúgás technikailag amatőr sportágnak számított. A játékosoknak bizonyítaniuk kellett, hogy klubjuk comunéjében élnek és dolgoznak, és nem kaptak innen fizetést. A labdarúgás egyre nagyobb népszerűségre tett szert, és a klubok elkezdtek belépődíjat szedni. Ahol lócitrom van, ott verebek is vannak. És fordítva is igaz.

Néhány évvel korábban két genovai játékost felfüggesztettek „professzionalizmus” miatt, mert fizetségért játszottak. A klubok megpróbáltak kibújni a szabályozás alól, ahol csak tudtak. Ismeretlen „jótevők” vaskos borítékokat nyújtottak át a játékosoknak, a szurkolók pénzadományokat gyűjtöttek, a hírességek pedig a megkapott díjaikat eladták, és a befolyt összeget a javukra ajánlották fel. Ezekhez persze a kluboknak látszólag semmi közük nem volt, de az ambiciózus vezetők mindig megtalálták a kiskapukat.

Edoardo bianconeriket illető víziójában sem akadt semmi kivetnivaló. Közölte Zambellivel, Monaterivel és az elnökhelyettes Enrico Craverivel, hogy az ország legjobb csapatát faragja a Juventusból. Rengeteg pénze volt, és bizonyítania kellett az apjának, meg aztán nem akart mindig az ötödik vagy hatodik helyen végezni a bajnokságban. Azzal kezdte, hogy kinevezett egy edzőt. Addig a játékosok maguk oldották meg az edzéseket, ám innentől a magyar Károly Jenő vette kézbe a dolgokat. Agnelli többi alkalmazottjához hasonlóan ő is fizetést és évente egy hét fizetett szabadságot kapott. És bőkezű jutalmat, ha nyer a csapat, amiből a játékosok is részesültek.

Az új korszak kezdetét a Pro Vercelli, Olaszország legsikeresebb csapata elleni visszavágó mérkőzés fémjelezte. A Pro Vercelliben és a Genovában rúgták a legjobbak a bőrt, míg Agnelli falábúakat kapott a nyakába. Próbálta más játékosokkal erősíteni sorait, ám a lakhatási szabályok neki is megkötötték a kezét. Látszólag szezon előtti, barátságos meccsen csaptak össze a kiváló vercelliek és a nem olyan rossz torinóiak, ám gyakorlatilag felforgatta az olasz focit, és az utóhatások még a mai napig érezhetők.

A Pro Vercelli két legjobb játékosát nélkülözve lépett pályára – pontosan nem tudni, miért. Ezt azóta is – immár egy évszázada – értelmezik, újraértelmezik és félreértelmezik. Mindenki úgy hiszi, tudja, mi történt, voltaképpen azonban senki sem ismeri az okokat. Összességében két ellentétes értelmezés született. A labdarúgás – kiváltképpen az olasz foci – kettős természetű, létezik tehát egy Juventus-verzió és egy Juventus-ellenes verzió. Ezek teljesen más pályán mozognak, és mindkettő a focitörténelem részévé vált.

A pénzügyeket illetően a Pro Vercelli közölte, hogy a labdarúgás továbbra is amatőr sportág marad, és a klub ennek megfelelően jár el. Akinek ez nem tetszett, vehette a kalapját, ketten pedig így is tettek. Gustavo Gay csatár és Virginio Rosetta hátvéd azt mondta Luigi Bozino alapítónak és társelnöknek, hogy kilépnek a klubból. Az előbbi azt hajtogatta, neki elege van a vidéki, szűk látókörű mentalitásból, és Milánóba megy. Azt akarta, hogy kerüljön ki a neve a tagok közül, és vegyék fel az „átigazolási” listára. Ezzel némileg patthelyzet állt volna fenn, hiszen a hatályos jogszabályok alapján addig nem játszhatott volna a Milánóban, míg oda nem költözik. Ekkor lépett elő a tiszteletre méltó Ulisse Baruffini, az AC Milan igazgatója és az északi liga elnöke. Volt nála egy levél, amiben valaki tanúsította, hogy Gay már milánói lakos, és az egyik porcelánüzemben dolgozik, és hogy a játékos csak biztosan elfelejtett bejelentkezni új lakcímére. Baruffini meggyőzte az északi liga igazgatótanácsának többi tagját, köztük Bozinót is, hogy mindez teljesen rendben van, és kezdetét vette az átigazolási folyamat. Bozino, akiről az a hír járta, hogy pénzügyi nehézségei támadtak, elégedett volt az eredménnyel, így a csatár már Milánóban kezdte meg az új szezont.

A Pro Vercelli jó emberei pedig mindezt hihetetlennek találták. Hogyan is tudott Gay edzeni, miközben Vercelliben és Milánóban is dolgozott egyszerre? És ha pedig már ez utóbbi városban élt, és a porcelánüzemben dolgozott, akkor tulajdonképpen illegálisan játszott a Pro Vercelliben. Miért nem csapott le rá a liga, miért nem fosztják meg a játékengedélyétől? Az egész bűzlött.

Rosetta esete hasonló, mégis teljesen más volt. A Juventus-verzió szerint Pierino Monateri megkérdezte, miért hiányzik a hátvéd a barátságos mérkőzésről, mire azt a választ kapta, hogy átigazolást kért. Monateri később elmondta Rosettának, hogy helye van Torinóban, amiért 45 ezer líra ütheti a markát. Rosetta foglalkozását tekintve könyvelő volt, Sandro Ajmone Marsannak, a Juve egyik igazgatójának pedig égető szüksége volt rá. Rosettának pedig tetszett az ajánlat. Persze átcsábították, ahogyan a csatárt is.

Mindenki tudta, mire megy ki a játék, ám minden a képmutatásról szólt, és jogi értelemben egyetlen szabályt sem hágtak át. Így tehát, ha Rosetta tud igazolni torinói lakcímet, nyitva áll előtte az út a Juvéba.

A Juventus azonban nagyobb pályán játszott, mint az AC Milan. Monateri és Craveri megértette, hogy Agnelli jelenléte világos és valós veszélyt jelent a régi vezérekre, akik az északi focit igazgatták. Ők Edoardo érkezését valóságos hadüzenetként értelmezték. Foggal-körömmel küzdöttek Rosetta leigazolása ellen, és azért is harcoltak, hogy a Juve befolyását hosszú távon semlegesítsék. A milánói sajtóban már negatív hangvételű riportokat adtak közre a Juve „progresszív” új ötleteiről.

A helyzet erő- és akaratpárbajjá fajult, ami végül a politikai elsőségért folytatott küzdelemben csúcsosodott ki. A számokat tekintve a liga fölényben volt, ám Edoardo nagyon is jól tudta, hogy a számok csupán számok. Ha megtanult valamit Agnelliként, az volt, hogy mindenki eladó. A Bozinóhoz és Baruffinihez foghatók korruptak, így idővel – és persze megfelelő pénzösszeggel megtámogatva – megjön az eszük.

1923. november 16-án Rosetta megjelent a FIGC – az olasz labdarúgást irányító szerv – ülésén. Bemutatta torinói munkavállalásának és lakhelyének bizonyítékát, mire azt mondták neki, hogy ha az Északi Liga áldását adja, ők szankcionálni fogják. A probléma az volt, hogy a milánói Baruffini volt a liga elnöke, aki a sameszaival mindenáron meg akarta akadályozni az átigazolást.

Indítékaik a napnál is világosabbak voltak. Ugyanannyira most is, mint akkoriban, ami igencsak jellemző képet fest az olasz labdarúgásról. A Juventust az Agnelli család finanszírozta, a gazdag kapitalisták a dölyfös, már majdnem francia Torinóból. Vadonatúj stadionjuk van, és frappáns új ötleteik, és ha nem ügyelnek rájuk, gazdagságuk révén átveszik a hatalmat. A négyszög futballklubjai földrajzilag, nyelvileg és kulturálisan közelebb álltak Milánóhoz, mint Torinóhoz. Novara tizenöt kilométerre fekszik a Ticino nevű folyótól, ami határvonalként szolgál Piemont és Lombardia között, és Milánótól is csak negyven kilométerre van. Az öntelt, szentfazék Torino száz kilométerre található, minden tekintetben messzebb. A ligának egyénenként és kollektívaként is sok vesztenivalója volt. Így azt mondták, a Pro Vercelli hibázott, amikor nem jelentette be a többi klubnak, hogy Rosetta átigazolható. Ezért a Pro Vercelli-i játékengedélyét nem lehet visszavonni, és nem mehet a Juvéba.

Agnelli nem akarta, hogy a sajtó nyilvánossága előtt folyjon az adok-kapok, ezért levelet írt a FIGC-nek. Némi huzavona után végül felülbírálták az Északi Liga határozatát, és úgy döntöttek, végbemehet a leigazolás. November 25-én „Viri” Rosetta először lépett zebracsíkos mezben a pályára – éppen a Modena ellen játszottak otthon –, 1:0-ra nyertek, ám a Modena megóvta a meccset a ligánál (gyakorlatilag saját maguknál), és 2:0-s győzelmet ítéltek meg nekik. A Juve háborúban állt a többi klubbal és a sajtóval is. A közvélemény is ellenük fordult, pedig nyilvános megítélésük kulcsfontosságú szereppel bír a klub életében (a mai napig).

A következő héten a kiváló Genova látogatott a hegyek lábához. Éppen 1:1-re álltak, amikor a labda… Rosettához került. Ő szerezte a győztes gólt, ám ismét kezdetét vette a jogi hercehurca: óvást jelentettek be a FIGC-nél, az erkölcsileg és politikailag magasabb rendű térfélen. Ugyanez történt egy héttel később is a Padovával, és rivális bajnoksági táblázatok jelentek meg egyre-másra. A FIGC classifica nevű tabelláján, amelyet a Nemzetközi Olimpiai Bizottság hitelesített, a Juve állt az élen. A liga azonban hat büntetőpontot szabott ki rájuk, ezért a FIGC december 30-án a saját igazgatótanácsát – az AC Milan, a Modena, a Genova és az Internazionale tulajdonosait – törvénytelennek nyilvánította. Erre a liga is összehívta a saját gyűlését, és százötvenhat szavazattal (és egyetlen, a Juve ellenszavazatával) elküldte az olasz futballélet irányító testületét a bús francba.

A Juvét végül megfosztották a játékosától, a pontjaitól és a bajnokságtól, amit már elkezdett uralni. Rosetta technikailag visszatért a Pro Vercellibe, noha torinói lakosként nem játszhatott a színeikben.

A régi gárda megnyerte a csatát, és Agnellire sötét jövő várt, ha a háborúban is alulmaradna. Craveri és Monateri már kezdetkor figyelmeztette, hogy számíthat ellenállásra. Ő ezt nem vette komolyan, mert főúri életet élt. A labdarúgásban azonban megismerte azoknak az embereknek a taktikáit, akik a vérét kívánták. Eleinte naiv volt, ám mostanra megértette, hogy a sport és a politika egymástól elválaszthatatlan. Csak akkor érhet el sikereket a Juvéval, ha ő is bevet fortélyokat. Diplomáciai, stratégiai és politikai fegyverek szükségesek, innentől fogva csak ezekkel él. De hogyan is vághatna vissza frappánsan?

Akkoriban az olasz klubok nem merészkedtek külföldre. Az utazás körülményes, sok időt igénybe vevő és kényelmetlen volt, a játékosoknak pedig nem volt ennyi szabadidejük. A Juve azonban áprilisban elfogadott egy németországi meghívást: tizenkét nap alatt hat meccs, és a játékosok munkaadóit is megfelelően kompenzálják. Az Inter ellen a tartalékcsapattal kell kiállniuk, ám erre fel kellett hívniuk az Északi Liga sportszerető közönségének figyelmét.

A németországi kaland kettős természetű volt: egyfelől romantikus kiruccanás, másfelől ambivalens vállalkozás, és nagy érdeklődést keltett Olaszhonban. Ha a Juve jól szerepel, azzal nemcsak saját presztízsüket növelik, hanem az országét is. Az első meccs döntetlenre végződött Berlinben, a másodikban kikaptak Hamburgban. Aztán 6:0-ra legázolták Hannovert, és elpáholták Brémát, Lipcsét és Drezdát. Dicsfénnyel övezve tértek vissza Olaszországba. Addig soha ehhez foghatót nem vitt végbe olasz csapat, és a németek, a régi ellenfelek felett aratott siker elképesztő erejű szimbolikával bírt. Nem csupán a pályán győzedelmeskedtek, hanem hírnevet szereztek az országnak, és diadalaikból politikai tőkét kovácsolt a kormányzó fasiszta párt.

Az 1924-es párizsi olimpia a nyakukon volt, Olaszország pedig nagy reményeket fűzött a focihoz. Rosetta a válogatott egyik ünnepelt sztárja volt, ám azt Bozio – egykori főnöke a Pro Vercellinél – vezette. Ő volt az egésznek az értelmi szerzője, és övön aluli ütést vitt be a Juventusnak, amikor Rosettát zsoldosnak titulálta. Rosetta imádta a hazáját, amikor azonban május 20-án a csapat Párizsba indult, ő nem tartott velük. A Juvétól érkező tanácsot megfogadva levelet írt a FIGC-nek. Bölcsen úgy érvelt, hogy azért nem tud menni az olimpiára, mert a torinói főnöke nem engedi szabadságra. Így a Juventus érvelésének legitimitását erősítette, és rávilágított a Pro Vercellihez való visszaküldésének álszent mivoltára. Ezzel pedig igencsak Bozinóra és Baruffinire, azaz a Pro Vercellire és az AC Milanra hárította a felelősséget. Az olasz olimpiai álom veszélybe került, és az ügy országos figyelmet nyert. Ekkor lépett közbe a CONI, az Olasz Olimpiai Bizottság, és könyörögni kezdett Agnellinek, hogy járjon közbe a nevükben. Eltekintve attól a ténytől, hogy Rosetta ugyan nem az ő játékosa volt, mégis meggyőzte a munkaadót arról, hogy engedje játékosának teljesíteni hazafias kötelezettségét. Ajmone Marsan – a főnök – beleegyezett, Rosetta pedig a spanyolok elleni mérkőzés előestéjén vonatra szállt Párizs felé. A Juve jóvoltából ölthette magára az azúrkék mezt, aztán kivette részét a hispánok elleni 1:0-s győzelemből. Luxemburg legyőzésével pedig a negyeddöntőbe jutott a csapat.

Remek szereplés után Rosettát hősnek kijáró tisztelettel fogadták otthon. Csupán huszonkét esztendős volt, hosszú karrier állt még előtte, és az előző hónapok nehézségei arról győzték meg, hogy Torino az otthona. El nem tudta képzelni, hogy visszaköltözik Vercellibe, ám meglehetősen abszurd módon továbbra is a Pro Vercelli játékosa maradt. Ezzel pedig a csapatnak is fel volt adva a lecke: vagy elveszítik mindenféle anyagi kompenzáció nélkül, vagy tető alá hoznak valamiféle megállapodást a Juvéval.

Végül a jó öreg Bozio elfogadott egy 50 ezer líráról kiállított csekket. Agnelli nem mondta meg, pontosan mire adja a pénzt, de nem is volt szükség rá. A Juventus leszámolt az amatőrizmussal, és piaccá tette a labdarúgást.

Edzésen a négyéves Gianni Agnellivel

Olaszország nem csupán új, hanem igencsak sokszínű állam volt. Ugyan rendelkezett közös nyelvvel, mégis alig valaki használta. Mindenki a milliárdnyi saját dialektusát beszélte (ez ma is így van). Mivel az egyes országrészek éghajlata és szokásai meglehetősen eltértek egymástól, az ételek, a kultúra és a világlátás is nagyon különbözött. Északon jelentős volt az ipar, rendelkezett infrastruktúrával és valamiféle homogén kultúrával. Az olyan városok, mint Milánó és Torino viszonylag gazdagnak és fejlettnek számítottak. „Európaiak” voltak, míg a faragatlan dél, Nápoly ősi királysága a szó szoros és átvitt értelmében is messze esett Berlintől, Párizstól és Genftől. A Mezzogiorno, azaz a Rómától délre lévő terület agrárvidék volt, ahonnan a szegény és írástudatlan lakosság évtizedek óta az Újvilágba és Európa északabbi területeire vándorolt el.

A politikai unió megteremtése ugyan sikerült, de nemzeti egységet mégsem lehet rendelettel létrehozni. Annak közös értékekre és tapasztalatra kell épülnie, és a háború előtt Piemont és, mondjuk, Puglia lakosai nem rendelkeztek egyikkel sem. A nemzetről alkotott képük elméleti jellegű volt, csupán egy dolog tartotta őket össze: a főváros és lakói iránt érzett megvetés.

Az első világháború itt is katasztrofális következményekkel járt: az ország 1,2 millió fiát veszítette el, további egymillió pedig nyomorékká vált. Az Osztrák–Magyar Monarchia azonban veszített, az olaszok pedig megkaparintották Trentinót és Triesztet. Ami talán még fontosabb, hogy az egész félsziget közösen tapasztalta meg a háború poklát. Az írástudatlanság felszámolására indított programok révén az emberek olvashattak arról, hogyan zajlik az élet a fronton, és nem mellesleg az újságok a propagandaterjesztés kiváló eszközeiként szolgáltak. Velencétől a Vezúvig, Milánótól Messináig egyesültek a veszteségben, a szenvedésben és végül a győzelemben.

A fiatal olasz férfiak vállvetve harcoltak és hullottak el a csatamezőn. A viszontagságok során pedig ráébredtek, hogy voltaképpen nem is különböznek egymástól annyira. Mindnyájan hús és vér emberek voltak, ugyanazért az ügyért harcoltak – mégpedig a hazáért.

A fegyvernyugvást követően diplomáciai incidens alakult ki az Olaszország északkeleti határain fekvő, etnikailag vegyes összetételű város helyzetével kapcsolatban. Az olaszok úgy hitték, Fiumére (ma Rijeka, és Horvátországban található) törvényesen formálnak jogot, mert még 1915-ben odaígérték nekik a britek, a franciák és az oroszok. Ám a háború után szabad várossá nyilvánították Fiumét. Az olaszokat becsapták a távolságtartó angolok és a fennhéjazó franciák, sőt a liberális Vittorio Emanuele Orlando által vezetett saját kormányuk. Gabriele D’Annunzio háborús veterán és háborús hős kikelt Olaszország „megcsonkított győzelme” ellen, és irreguláris egységeivel 1919 szeptemberében elfoglalta Fiumét, majd bejelentette, hogy elszakadnak Olaszországtól. Ezzel pedig lendületet adott az amúgy is feltörekvőben lévő olasz nacionalizmusnak, amelyet történetesen egy bizonyos Benito Mussolini vezetett, aki a többi populistához hasonlóan ügyesen politikai előnyt kovácsolt a sérelmekből. Végül pedig 1922-ben a római menetelést követően meg is szerezte a hatalmat.

1924 nyarán, Fiume megszállásakor D’Annunzio focimeccset rendezett a katonák és a helyiek között. Hogy megkülönböztessék magukat, az előbbiek apró trikolort – scudettót – varrtak a mezükre. Ez nagyon népszerűnek bizonyult, ezért a FIGC elrendelte, hogy az olasz bajnokok is tegyenek hasonlóképen.

Mivel a lakhelyre vonatkozó szabályozás enyhült a Rosetta-ügyet követően, a Juve további új játékosokat igazolt le a szezon előtt. A legfontosabb közülük idegenlégiós volt: a magyar Viola József, aki nem csupán nagyszerű középpályás volt, hanem valóságos legenda. A csapat 1925 áprilisában a tabella élén állt, ám a Pro Vercelli és a Padova elleni vereség veszélybe sodorta a bajnoki címet. Végül a harmadik helyet szerezték meg, mert a Bologna, a rendszer kegyeltje is az Északi Liga B csoportjába került. Az A csoportot a Genova nyerte, majd a két csoportgyőztes visszavágó mérkőzést játszott, hogy bejusson a nemzeti döntőbe. Az összesített eredmény 3:3 lett, ezért június 7-én semleges helyen – Milánóban – újra összemérték tudásukat.

Addigra már a klubok felismerték annak értékét, hogy a szurkolók elutaznak a csapat idegenben játszott meccseire, és a Bologna pénzbeli támogatást nyújtott a jegyvásárláshoz. Bolognai drukkerek ezrei özönlötték el a milánói lelátókat, ám a pályára való berohanások, a bunyók és a rendőri ütlegek ellenére a Genova 2:0-ra vezetett félidőben. Gianni Mauro bíró ekkor le akarta fújni a játékot, ám meggyőzték, hogy ne tegye. A következő félidő kezdetén pedig nem adott meg egy gólt a Bolognának. Aztán elszabadult a pokol. A játékvezetőt körbevették a dühös szurkolók. Meg nem erősített hírek szerint egy bizonyos Leandro Arpinati, befolyásos fasiszta és a város jövőbeli polgármestere is köztük volt. A beszámolók eléggé eltérnek egymástól, ám abban megegyeznek, hogy Maurót túszul ejtették, és megmondták neki: addig nem mehet sehová, míg meg nem adja a gólt. A bíró belement, és a játék is folytatódhatott, de szólt azért a Genova csapatkapitányának, hogy ne aggódjon, mert később úgysem adják meg a gólt, és a győzelem is az övék lesz. Ezért játsszák végig a fennmaradó harmincperces játékidőt, aztán a lehető leggyorsabban lépjenek olajra. A genovaiak belementek ebbe, hiszen ők is túl akartak lenni a meccsen, és elhúzni a csíkot. A probléma csak az volt, hogy a Bologna egyenlített, és a Genova nem akart hosszabbítást. Egyáltalán nem bíztak a bíróban, és úgy gondolták, ha gólt szerez a Bologna, a bíró megfeledkezik ígéretéről. Ismét döntetlennel zárult a mérkőzés.

Úgy fest, a genovaiak nem alaptalanul aggódtak. Mauro nem tartotta a szavát, és a liga elutasította a Genova óvását. Javukra legyen mondva: az egyik bolognai fellebbezést is elutasították, amiben azt kérték, hogy zárják ki a Genovát, mert nem akartak hosszabbítást játszani. Hogy pontot tegyenek az ügy végére, újfent semleges terepet jelöltek ki, ezúttal Torinót. A mérkőzés 1:1-es döntetlennel ért véget, ám a klubvezetők ökölharcba keveredtek a pályaudvaron. Zavargás tört ki, két genovai drukkert meglőttek. A Bolognának ki kellett adni a felelősöket a rendőrségnek, ellenkező esetben a Genova kapja a kupát. Eleget tettek a kérésnek, és abban is megállapodtak, hogy július 19-én a két csapat ismét összeméri erejét a Campo Juventuson.

A hatóságok azonban rendfenntartási aggályok miatt nem engedélyezték a mérkőzést, végül zárt kapuk mögött játszották Milánótól délre valami mezőn, reggel fél nyolckor. A meccs végére a Bolognának már csak kilenc embere maradt, de nagy nehezen 2:0-ra nyertek. Aztán visszavágó meccsen 6:1-re legyőzték a Roma Albát – a déli bajnokot –, és megnyerték az első scudettójukat. Az olasz focit a káosz, az anarchia és a korrupció jellemezte, mégis ellenállhatatlanul lenyűgöző volt.

A szezon során a Juve védelme – Rosettával kiegészülve – jól muzsikált. Gianpiero Combi személyében a magukénak tudhatták Olaszország legjobb kapusát, ám a csapat nem játszott kreatívan. Amikor Agnelliék meg akarták tervezni a következő idényt, nem nagyon tudták, mit akarnak pontosan. Három évvel korábban a Juve karácsonykor barátságos mérkőzést játszott egy magyar csapattal. A Törekvés 4:3-ra elpáholta őket, egyik játékosuk pedig igazán remekelt. Hirzer Ferencnek hívták, aki ugyan még húszesztendős sem volt, mégis megállíthatatlannak bizonyult. Két gólt szerzett, egy gólpasszt adott, és mindenkinél gyorsabban mozgott a pályán.

Károly Jenő lépett, és Hirzer az ötödik idegenlégiós lett a tízből. Sokat elmond, hogy gazellának nevezték, és a felkészülés során különleges látogatót fogadott: Edoardo Agnelli négyéves fiát, aki imádta a focit, és ők ketten jól összemelegedtek. Hirzernek jót tett az esemény: a Parma elleni nyitómeccsen mesterhármast szerzett, és ez még csak a kezdet volt. Egyre-másra ontotta a gólokat, a Juve menetelt előre a tabellán, és senki sem állíthatta meg őket. Otthon és idegenben is megverték a Genovát, január és április között kilenc meccset nyertek zsinórban. A Mantova elleni hazai mérkőzésen Hirzer öt gólt lőtt az első félidőben, és a bajnokságban, rekordot felállítva (amit még ma sem tudott megdönteni senki) összesen harmincöt gólt szerzett.

A Juve szárnyalt a B csoportban. Huszonkét mérkőzés alatt hatvannyolc gólt lőttek, és Combi kilencszázharmincnégy percen át nem kapott gólt. Bejutottak a döntőbe, ahol visszavágót játszottak a Bolognával – ezt a várost vették be először a fasiszták, és itt lelt a párt spirituális otthonra. Új stadion épült, Európában a legnagyobb. Leandro Arpinati felügyelete alatt hozták létre a fasiszta sport első nagy amfiteátrumát. Külsőleg a Colosseumra hasonlított, belül pedig Mussolini bronzból készült lovas szobrával találkozhattak a szurkolók. A negyvenkét méteres torony pedig a fasiszta sportolók lelkesedését és küzdőszellemét volt hivatott hangsúlyozni – pontosan arra a helyre épült, ahol Ugo Bassi nacionalista mártírt 1849-ben kivégezték.

Több új stadion épült. A római nemzeti arénát felújították, és Stadio del Partito Nazionale Fascistára keresztelték át. Milánóban Piero Pirelli, a gumiabroncsmágnás és az AC Milan tulajdonosa új sportpályát épített San Siróban, amelyet 1926. szeptember 19-én avattak fel, egy hónappal azután, hogy a Torino FC is új helyre költözött. A tulajdonos – Enrico Marone di Cinzano – Edoardo Agnelli távoli rokona, egyben valamiféle riválisa is volt. Nagy területet vásárolt a via Filadelfián, a város nyugati részén, ahová pazar, vörös téglából készült, art deco mesterművet építtetett. Noha csak tizenötezren fértek be, a Filadelfia sokkal szebb aréna, mint a Campo Juventus, és kétségkívül sokkal kifinomultabb építmény. Az én stadionom jobb, mint a te stadionod…

Az 1926-os bajnoki döntőben a Károly Jenővel készülő Juventus a Herman Felsner nevű osztrák edzővel erősítő Bolognával került össze. A közép-európai labdarúgás igencsak nagy hírnévre tett szert, magyar és osztrák edzők lepték el a kontinenst. A bolognaiak újsághirdetésben kerestek trénert, és végül Felsner – aki Angliában szerzett „labdarúgó képesítést” – lett a befutó.

A pályán szoros küzdelem alakult ki Hirzer és Angelo Schiavio között. Ketten összesen hatvan gólt rúgtak a bajnokságban, amelyet Hirzer kettővel megtoldott, amikor is a bolognai meccs első félideje 2:2-es döntetlenre végződött, és a másodikban nem született egy gól sem. Megállapodtak, hogy a következő hétvégén Milánóban tartják a visszavágót.

A megváltozott politikai klímában és a munkával járó nyomás miatt Károly Jenő roppant stressz alatt nyögött. Kedden reggel rosszul lett, délben pedig szívinfarktusban el is hunyt Rivoliban, Torino nyugati részén fekvő otthonában. A város gyászba borult, és Viola Józsefet, Károly egykori tolmácsát, barátját és bizalmasát nevezték ki a csapat ideiglenes vezetőjének. A milánói forró délutánon a Juventus méltó emléket állított edzőjének. A fasiszta párt nagykutyái előtt – Arpinati is jelen volt – 2:1-es győzelmet arattak, és 1905 óta először ismét elnyerték a bajnoki címet.

Két bajnoki idény alatt Edoardo Agnelli előbb tetemre hívta a futballelitet, majd a feje tetejére állította az olasz focit. És ekkor váltak a dolgok igazán bonyolulttá. Rögtön másnap új struktúráról tettek bejelentést, amelyben teljesen új, a labdarúgásra vonatkozó realpolitikot fogalmaztak meg. Ez egyfelől visszaigazolta Agnelli éleselméjűségét, másfelől olyan emberekkel ismertette meg, akik sokkal veszedelmesebbek voltak, mint az Északi Liga régi gárdája.

Viareggióban a fasisztákkal

A fasizmus térnyerése előtt a legnépszerűbb sport a kerékpározás volt Olaszországban. Kevés ember engedhette meg magának a Lingottóban készült modernista csodát, és mivel a tömegközlekedés sem épült ki, az olaszok biciklire pattantak, ha menni akartak valahová. A hosszú távú kerékpározás is ezért nyert teret magának, amelynek csúcspontja a minden májusban megtartott Giro d’Italia. Most azonban a kerékpársport vezető szerepe veszélybe került.

Mussolini felfogta a sport politikai értékét. Szerette, ha sportolás közben kapták lencsevégre, kivált teniszezés és vívás közben. Azt sem vetette meg, ha lóháton vagy a medence partján félmeztelenül fotózták.

Gondosan felépítette a tökéletes sportivo imidzsét, ám nem szerette a kerékpárversenyeket, mert szerinte technológiája primitív, művelői pedig többnyire munkásosztály-
beliek voltak. Populista lévén kénytelen volt elköteleződni mellette, ám a bajnokokat következesen „proletárnak” titulálta. A kommunista terminológiát alkalmazva régimódinak és felvilágosulatlannak gúnyolta őket, ezzel pedig arra utalt, hogy az általuk művelt sportág a fasiszta modernizmus antitézise. A rezsim a motorsportokat tartotta ideológiailag nagyszerűnek, mert gyorsak, veszélyesek és műszakilag formabontók voltak. Az ilyen sportokat művelőket a fasiszta ideálok követőinek tartották, mert a technológia és a bátorság határait feszegették, és vívmányaik és eredményeik a nemzeti érdekeket szolgálták. A pilóták a sport megújítói voltak: hetvenkedő fenegyerekek, akik az életük kockáztatása árán népszerűsítették az olasz értékeket és erényeket.

A labdarúgás ideológiai értelemben sokkal nagyobb kihívást jelentett, és Mussolinit egyáltalán nem érdekelte a foci. Ám amikor óriási tömeg gyűlik össze nagy és zárt térben, az kiváló alkalmat teremt propagandaterjesztésre. A futball olyan népszerűségre tett szert, hogy a sikeres nemzeti válogatott minden társadalmi csoportot inspirálhatott, ezért a rezsim a kollektív, mindenki egyért felfogásra fordította a figyelmét. Mussolini Olaszországában ebből is politikai termék lett, amelyet a fasiszta akarathoz formáltak.

A labdarúgás tehát fontos szerepet kapott, ám „hivatalnokserege” szigorúan amatőrnek számított. A bírók önkéntes valamikori játékosok vagy vezetők voltak, akik kapcsolatban maradtak egykori egyesületükkel. Ez pedig magától értetődően felvetett bizonyos problémákat, mégpedig azt, hogy nem pártatlanok. A klubokat arra ösztönözték, hogy nevezzék meg, kiket tartanak alkalmatlannak a meccsek vezetésére – ezzel pedig kiengedték a szellemet a palackból. Elméletileg minden egyesület ugyanakkora esélyekkel indult, ám a nagyobbak és a gazdagabbak mindig azt a játékvezetőt kapták meg, akit akartak, a tápláléklánc alján lévőknek pedig rendszerint vitatott döntések maradtak. Az egész akkor kapott nagy figyelmet, amikor a Casale és a Torino mérkőzésén meg nem adott gól miatt botrány tört ki. Az utóbbiak azzal vádolták meg a bírót, Guido Sanguinettit, hogy „nem a megfelelő szellemben” fújta a sípot. Ezzel pedig bundára utalhattak, így a játékvezetők sztrájkba léptek.

Amikor pletyka (amely később igaznak bizonyult) terjedt arról, hogy a Juventus 150 ezer lírás „kölcsönt” biztosított a FIGC-nek, tíz kisebb, vidéki klub alkalmi szövetséget kovácsolt. Erre válaszul a tíz leggazdagabb egyesület szintén létrehozta saját szervezetét. Ezek a rendes időkben ki nem állhatták egymást, ám most rákényszerültek arra, hogy kinyilvánítsák – némileg eufemisztikusan –, hogy a futballnak sokkal inkább „érdemalapúnak” kellene lennie. Többé nem voltak hajlandók szavatolni az Északi Liga adósságait, nagyon elegük volt a regionális rendszerből, hiszen arra kényszerítette őket, hogy olyan klubokkal mérkőzzenek meg, amelyekkel nincs kapcsolódási pontjuk, vagy amelyekkel – a déli testvéreik esetében – még soha nem játszottak. A két tömörülés megegyezett abban, hogy a jelenlegi struktúra többé már nem szolgálja a célt, ám abban nem tudtak dűlőre jutni, mi legyen helyette. Ezért az Olasz Olimpiai Bizottság – azaz a rezsim – három „szakértő” alkotta testületre bízta az ügyet, amelyet Lando Ferretti egykori sportriporter elnökölt.

Olyan pletykák terjedtek, hogy a nem olaszokat kizárják a játékból. Fasiszta retorikát kovácsoltak az idegengyűlöletnek a hétköznapi életben való térhódítása elősegítésére, miközben a más nemzetiségűeket egyre nagyobb atrocitások érték. A szlávosan és a franciásan hangzó helység- és személyneveket olaszosították. Így lett a Juve középpályásából, Antonio Vojakból Antonio Vogliani, Viola Józsefből pedig Giuseppe. Agnelli eltökélt volt, hogy mindenképpen megtartja az idegenlégiósait.

A sajtó nyilvánosságán kívül a Juventus úgy érvelt, ha útilaput köt a stranierik talpára, azzal öngólt lő magának. Csak azt bizonyítanák, hogy Olaszország rövidlátó és nem felvilágosult, és teljes mértékben ellentmond a modernista ideálnak, amelyet Mussolini és csatlósai olyan nagy hévvel népszerűsítettek. Igazuk volt, és ahogy a fasisztákkal legtöbbször, a legcélravezetőbb módszert alkalmazták. A két Agnelli megértette, hogy a rezsim nyilvános kritikája minimum kontraproduktív, rossz esetben katasztrofális következményekkel járna.

1926. augusztus 2-án az olasz labdarúgás három bölcse összeült a toszkán tengerpart egyik szállodájában. A később viareggiói megállapodásra keresztelt paktum a fasizmus zászlaja alá terelte a labdarúgást, és elismerte annak, ami valójában volt: piacnak. Előbb az észak–déli megosztottságot – ami szöges ellentétben állt a fasiszta ideológiával – törölték el. Az igazat megvallva ez a megosztottság amúgy is problémásnak számított. Mint ahogy a futball gyengesége délen, ahol a bajnoki döntő rendszerint bohózatba fulladt. A déli bajnokokat rendszeresen megalázták az északi győztesek a pályán, és az ősi regionális előítéletekkel súlyosbított meccsek sokszor rendbontásba torkollottak. Az új rendszer – a Divisione Nazionale – két csoportra osztotta a húsz csapatot. A képességbeli eltéréseket figyelembe véve a régi Déli Ligából csak három egyesület szállhatott versenybe: az Alba és a Fortitudo, valamint az egyetlen csapattá összevont nápolyi klubok mint az északi csapatok pofozógépei, kezdetben legalábbis.