AZ ELEFÁNTOK MINDENRE EMLÉKEZNEK

részlet

Translation entitled „Az elefántok mindenre emlékeznek”

© 2014, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Elephants Can Remember

© 1972, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Horváth Kornélia

Hungarian translation © Horváth Kornélia, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

A mindig kedves Molly Myersnek

Első fejezet Az irodalmi bankett

Mrs. Oliver belenézett a tükörbe, majd szeme sarkából felpillantott a kandallópárkányon álló órára, mely legjobb tudomása szerint húsz percet késett. Ismét frizurája tanulmányozásába fogott. Mrs. Oliver – és ezt ő is készséggel elismerte – sajnos állandóan váltogatta a frizurája stílusát. Az idők során lassan az összes szóba jövő hajviselettel megpróbálkozott. Egy darabig szigorú pompadourban hordta, majd szélfútta stílusban hátrafésülte a haját, hogy értelmet sugárzó homlokát kiemelje. Legalábbis őszintén remélte, hogy homloka értelmet sugároz. Egy időben apró fürtökbe csavarva tornyozta föl a haját, majd művészi összevisszaságra váltott. Aznap viszont kénytelen volt belátni, hogy a legkevésbé sem számít, hogy milyen a frizurája, mivel kivételesen kalapot készült viselni.

Mrs. Oliver ruhásszekrényének legfelső polcán négy kalap sorakozott. Az egyik kétségkívül esküvőkre szolgált, elvégre ki hallott már olyat, hogy az ember lánya fedetlen fővel menjen egy menyegzőre. Ami azt illeti, Mrs. Olivernek két, esküvőre való kalapja is volt. Az egyik, melyet kerek kalapdobozban tartott, tollakból volt. Szorosan az ember fejéhez simult, és vitézül dacolt a kocsiból az Isten házába, vagy manapság már inkább az anyakönyvvezető hivatalába való séta közben váratlanul lesújtó zivatarokkal.

A másik kalapköltemény kétségkívül a nyári szombat délutánokon tartott esküvőkre volt szánva. Ezt a virágos-sifonos darabot mimózával díszített sárga háló borította.

A polcon álló másik két kalap hétköznapi viselet volt. Az egyiket Mrs. Oliver „vidéki úrilakokba való kalapnak” hívta, mivel sárgásbarna színének köszönhetően kiválóan illett a legkülönfélébb mintájú gyapjúkosztümökhöz, ráadásul a karimáját is roppant ügyesen lehetett variálni.

Mrs. Olivernek mind a hűvösebb napokon viselt kasmírpulóvere, mind a kellemes időben hordott vékony felsője pompásan harmonizált a kalap színével. Ennek ellenére bár a két pulóvert gyakran viselte, a kalapot szinte soha nem vette elő. Elvégre miért is venne az ember kalapot, ha csak ebédelni ruccan le a vidéki barátaihoz?

A negyedik kalap volt a legdrágább, és vitathatatlanul megvoltak a maga erényei. Valószínűleg pont azért, vélekedett Mrs. Oliver, mert olyan drága volt. Ez a darab különféle színű bársonyrétegekből állt, melyek turbánt alkottak, és kellemes pasztellszíneinek köszönhetően mindenhez remekül illett.

Mrs. Oliver egy pillanatig tépelődött, majd segítségért folyamodott.

– Maria – mondta, azután emelt hangon megismételte. – Maria, idejönne egy percre?

Maria belépett. Mrs. Oliver gyakran megkérte, hogy véleményezze az öltözékét.

– Csak nem a csinos, elegáns kalapját készül felvenni? – kérdezte Maria.

– De igen – felelte Mrs. Oliver. – Ön szerint hogy fest jobban; így, vagy fordítva?

Maria hátralépett, és alaposan szemügyre vette a kérdéses kalapot.

– Most ugye a hátulja van elöl?

– Igen, szándékosan tettem fel így – mondta Mrs. Oliver. – Valahogy az az érzésem, hogy így jobban mutat.

– Miért gondolja? – kérdezte Maria.

– Nos, nyilván nem így tervezték, de nekem is meglehet a véleményem, nem csak a kalapkészítőnek – mondta Mrs. Oliver.

– De miért gondolja, hogy fordítva jobban néz ki?

– Azért, mert így az a szép kék szín kerül előre a sötétbarnával, ami szerintem sokkal szebb, mint a másik oldal a zölddel, pirossal és csokoládébarnával.

Mrs. Oliver levette a kalapot, majd ismét feltette, megfordította, és még oldalvást is felpróbálta, bár ez sem neki, sem Mariának nem tetszett.

– A széles oldala semmiképp sem lehet elöl. Nem illik az arcához. Senkinek az arcához nem illene.

– Igen, így valóban nem jó. Azt hiszem, mégiscsak az elejét veszem előre.

– Igen, azt hiszem, úgy lesz a legjobb – mondta Maria.

Mrs. Oliver levette a kalapot, majd Maria segítségével felöltötte jól szabott, vékony, vörösesbarna gyapjúruháját, és feltette a kalapot.

– Csuda elegáns – mondta Maria.

Mrs. Oliver nagyon kedvelte Mariának azt a tulajdonságát, hogy minden adandó alkalommal helyeselt, és a dicsérettel sem fukarkodott.

– Ön is beszédet mond majd a banketten? – kérdezte Maria.

– Beszédet! – kiáltott fel Mrs. Oliver elborzadva. – Szó sincs róla! Tudja, hogy én sosem mondok beszédet.

– Hát én azt hittem, hogy ezeken az irodalmi banketteken más sincs. Ugye oda megy? 1973 híres írói – vagy milyen évet is írunk.

– Semmi szükség rá, hogy beszédet mondjak – mondta Mrs. Oliver. – Jó páran, akik örömmel, és nálam sokkal jobban csinálják, mondanak majd beszédet.

– Biztosra veszem, hogy ha rászánná magát, akkor remek beszédeket tudna mondani – jegyezte meg Maria csábítóan.

– Ebben téved – mondta Mrs. Oliver. – Tisztában vagyok vele, hogy mire vagyok képes, és mire nem. És beszédet mondani egyszerűen képtelen vagyok. Mindig magamon kívül vagyok az idegességtől, és dadogni kezdek vagy valamit kétszer mondok el. Nem elég, hogy ostobának érzem magam, de valószínűleg ostobának is tűnök. A szavakkal semmi gondom nincs. A szavakat le lehet írni, gépbe lehet mondani vagy le lehet diktálni. Amíg szónoklatra nem kerül a sor, addig a szavakkal nagyon is jól tudok bánni.

– Hát, remélem, minden rendben megy majd. Miért ne menne? Igazi nagyszabású bankett lesz, ugye?

– Igen – mondta Mrs. Oliver elkeseredett hangon. – Meglehetősen nagyszabású.

De engem vajon mi az ördög bírt rá, gondolta magában, hogy odamenjek? Alaposan fontolóra vette a kérdést, mivel szerette előre tudni, mit miért csinál, ahelyett, hogy utólag töprengett volna a dolgon.

– Gondolom – mondta Mrs. Oliver magának, mivel Maria a tűzhelyen hagyott, kifutóban levő lekvár szagára visszasietett a konyhába –, tudni akartam, hogy milyen érzés. Folyamatosan kapom a meghívókat ezekre az irodalmi bankettekre vagy mikre, és még soha egyetlenegyen se voltam.

***

Ahogy a nagyszabású bankett utolsó fogásaként tálalt habcsók maradványait tologatta a tányérján, Mrs. Oliver elégedetten felsóhajtott. Rajongott a habcsókokért, és ez a habcsók egy ínycsiklandozó menü méltó záróakkordja volt. Mindazonáltal egy bizonyos kor után az embernek vigyáznia kellett a habcsókokkal. Fogak! Jól mutattak, és megvolt az az előnyük, hogy soha nem fájtak. Fehérek voltak, és tűrhetően néztek ki – akár igaziak is lehettek volna. Mindennek ellenére azonban nem voltak igaziak. Márpedig a hamis fogak, Mrs. Oliver véleménye szerint legalábbis, gyatra minőségűek. Legjobb tudomása szerint a kutyáknak például elefántcsontkemény foguk van, az embereké viszont csak mezei csont. Kivéve természetesen a műfogsort, ami műanyag, elmélkedett tovább. A lényeg mindenesetre az, hogy az embernek vigyáznia kell, nehogy a műfogsora kínos helyzetbe hozza. A saláta például nehéz eset volt, a sós manduláról, töltött bonbonról, nyúlós karamelláról és a fenségesen ragacsos habcsókokról nem is beszélve. Elégedett sóhajjal nyugtázta az utolsó falat habcsók fölött aratott diadalát. Igazán fenséges ebéd volt.

Mrs. Oliver élvezte a jómód nyújtotta kényelmet, és ezzel az ebéddel különösen elégedett volt. Ráadásul nemcsak az ételt élvezte, hanem a társaságot is. A bankettre, melyet az írónők tiszteletére adtak, szerencsére nemcsak írónők voltak hivatalosak, hanem írók, kritikusok, és könyveik olvasói is. Mrs. Oliver két roppant elbűvölő férfiú között foglalt helyet. Az egyikük Edwin Aubyn volt, akinek költészetét mindig is nagyra tartotta, és aki lebilincselő társaságnak bizonyult: külföldi útjai és különféle irodalmi és személyes kalandjai során rengeteg szórakoztató élmény érte, és nem félt azokat megosztani. Ráadásul az éttermek és a konyhaművészet őszinte híve volt, így aztán az irodalmat sutba vágva roppant élvezetes gasztronómiai beszélgetést folytattak.

A másik oldalán helyet foglaló Sir Wesley Kent szintén kellemes társaságnak bizonyult. Nagyon kedves dolgokat mondott Mrs. Oliver könyveiről, méghozzá anélkül, hogy zavarba hozta volna az írónőt, amire sokan képtelenek lettek volna. A férfi megosztotta vele, hogy miért szerette ezt vagy azt a könyvét, és mivel ezekkel az indokokkal Mrs. Oliver is egyetértett, könnyen a szívébe zárta. A férfiaktól annyival könnyebb bókokat fogadni, gondolta Mrs. Oliver. Ők nem ömlengenek úgy, mint a nők. Hogy a nők milyen leveleket nem írnak!

Persze nemcsak a nők, de mondjuk a távoli országokban élő érzelmes fiatalemberek is. Pont a múlt héten kapott egy rajongói levelet, melynek első mondata így hangzott: „Könyvét olvasva rögtön megéreztem, milyen nemes asszony.” Ezek után a levél írója Mrs. Oliver A második aranyhal című könyve kapcsán heves irodalmi eksztázisban tört ki, melyet Mrs. Oliver erős túlzásnak tartott. Nem mintha túl szerény lett volna. Véleménye szerint detektívregényei a maguk nemében meglehetősen jók voltak. Voltak köztük rosszabbul sikerültek, de olyanok is, amelyek sok másiknál lényegesen jobbak voltak. De arra, hogy bárki is nemes asszonynak tartsa, véleménye szerint semmiképp sem adtak okot. Szerencsés nő volt, aki felfedezte, hogy van hozzá tehetsége, hogy olyan könyveket írjon, melyeket mások szívesen olvasnak. Ezt Mrs. Oliver csodás szerencsének tartotta.

Akárhogy is, mindent egybevetve remekül átvészelte ezt a megpróbáltatást. Meglehetősen jól érezte magát, és kedves emberekkel beszélgetett. Hamarosan asztalt bontanak, és átmennek oda, ahol a kávét szolgálják majd fel, és ahol lehetőség nyílik rá, hogy partnert cseréljenek, és másokkal is szóba elegyedjenek. Mrs. Oliver tisztában volt vele, hogy ez igen veszélyes pillanat, ugyanis ilyenkor adódik rá alkalom, hogy a többi nő sarokba szorítsa és megrohamozza túlzó bókjaival, amelyekre egyszerűen képtelenség megfelelő választ adni, mivel nincs megfelelő válasz. Az ilyen beszélgetések egészen olyanok, mint az útikönyvekben található hasznos mondatok külföldre készülők számára.

Kérdés: „Muszáj elmondanom, hogy mennyire szeretem a könyveit, és milyen csodálatosnak tartom őket!”

A feszengő író válasza: „Ez nagyon kedves öntől, igazán megtisztel!”

„Tudja, már hónapok óta vágyom rá, hogy találkozhassam önnel! Ez igazán csodálatos!”

„Jaj, ez nagyon kedves öntől! Igazán megtisztelő.”

És így tovább. Szemlátomást mindketten képtelenek arra, hogy hétköznapi dolgokról csevegjenek. Mrs. Oliver vagy a másik nő könyvein kívül semmi másról nem esik szó – már ha olvasta az utóbbiakat. Az embert foglyul ejti az irodalmi téma, melyben némelyek egész jól boldogulnak, de Mrs. Oliver tudta, hogy ő sajnos kevés ehhez a feladathoz. Egyik utazása során egy külföldi barátnője megkísérelte felvértezni Mrs. Olivert az efféle kínos helyzetekre.

– Megfigyeltelek – mondta Albertina elbűvölő, mély, egzotikus hangján. – Megfigyeltem, ahogy azzal a fiatal újságíróval beszéltél, aki interjút készített veled. Te egyáltalán nem vagy büszke a könyveidre. Pedig annak kéne lenned! Azt kéne mondanod: „Igen, jól írok. Jobban írok, mint bármely más krimiíró.”

– De ez nem igaz – felelte Mrs. Oliver. – Nem írok rosszul, de…

– Ah, ezt soha ne tagadd! Még akkor sem, ha így gondolod. Tőled azt várják, hogy azt mondd, te vagy a legjobb.

– Bár te adnál interjút ezeknek az újságíróknak helyettem, Albertina – mondta Mrs. Oliver. – Neked olyan jól menne! Mi lenne, ha egyszer nekem adnád ki magad, én pedig az ajtó mögül hallgatnálak?

– Igen, az jó móka lenne. De tudnák, hogy nem veled beszélnek. Tudják, hogy nézel ki. De azt kell mondanod: „Igen, tisztában vagyok vele, hogy én vagyok a legjobb.” Mindenkinek ezt kell mondanod. Ezt kell hallaniuk, hogy aztán továbbadhassák. Ó, igen – borzasztó hallani, ahogy mentegetőzöl a tehetséged miatt. Ez nem mehet így tovább.

Mrs. Oliver pont úgy érezte magát, mint egy szerepét tanuló ifjú színésznő, aki a rendező szerint képtelen követni a neki adott utasításokat. Mindegy, aznap egyelőre még nem szembesült különösebb nehézséggel. Az asztal elhagyása után felbukkan majd néhány támadásra kész nőszemély. Ami azt illeti, már ki is szúrt egyet-kettőt. Annyi baj legyen. Majd kedvesen mosolyogva azt mondja, hogy „Ez nagyon kedves öntől. Igazán megtisztel. Olyan jó hallani, hogy az emberek szeretik a könyveimet.” Meg a többi elcsépelt közhelyet. Pont olyan, mint egy doboz, amibe csak benyúl az ember, és már húzza is ki az alkalomhoz illő szavakat, melyeket előre egymáshoz fűztek, mint egy gyöngy nyakláncot. Utána pedig, nem is olyan sokára, végre hazamehet.

Tekintete körüljárta az asztalt, hátha a reményteli rajongókon kívül egy-két barátot is felfedez. Igen, kissé távolabb megpillantotta Maurine Grantet, aki roppant szórakoztató társaság volt. Elérkezett a pillanat, és az írónők, valamint a banketten részt vevő úriemberek felemelkedtek, és a székek, kávézóasztalkák, díványok és meghitt zugok felé vették az irányt. Mrs. Oliver tisztában volt vele, hogy ez a veszély pillanata, bár ezt inkább a koktélpartikon tapasztalta, mivel ilyen jellegű bankettekre ritkán járt. Bármelyik pillanatban lecsaphat a vész, és összetalálkozik valakivel, akire ő maga nem emlékszik, a másik viszont nagyon is jól őrá, vagy olyannal, akivel semmiképpen sem akar beszélni, de aki elől lehetetlen kitérni. Most az előbbi esetre került sor egy nagydarab nő képében, aki zajosan csattogtatta a fehér fogait. Az a fajta asszony volt, akit a franciák une femme formidable-nek1 neveznek, aki viszont nemcsak a szó francia jelentésében volt formidable: vagyis félelmetes és végtelenül erőszakos. Szemlátomást vagy már ismerte Mrs. Olivert, vagy ott szándékozott ismeretséget kötni vele. Végül az utóbbira került sor.

– Jaj, Mrs. Oliver – mondta éles hangon. – Nagy örömömre szolgál, hogy megismerhetem. Már olyan régóta szerettem volna találkozni önnel. Egyszerűen imádom a könyveit. A fiam nemkülönben. A férjem pedig sehova nem utazott volna legalább két könyve nélkül. Jöjjön, foglaljon helyet. Annyi mindent akarok kérdezni.

„Hát – gondolta Mrs. Oliver –, nem az efféle nők a kedvenceim, de végül is mindegy.”

Engedte, hogy a másik egy rendőrtiszthez illő határozottsággal a sarokban álló kétszemélyes kanapéhoz vezesse. Új barátja két kávéscsészét tett eléjük az asztalra.

– Tessék. Jól van. Nem hiszem, hogy tudja, ki vagyok. Mrs. Burton-Coxnak hívnak.

– Ó, igen – mondta Mrs. Oliver, szokása szerint zavartan. Mrs. Burton-Cox? Vajon ő is írónő volna? Nem, bár a név ismerősen csengett, de semmi konkrétumra nem emlékezett. Halványan felrémlett előtte valami. Talán valami politikai témájú könyv? Nem regény, nem szórakoztató irodalom, nem krimi. Valami elvont értelmiségi lenne politikai érdeklődéssel? Ez gyerekjáték lesz, gondolta Mrs. Oliver megkönnyebbülten. Majd hagyom beszélni, és időnként közbeszúrom, hogy „Milyen érdekes!”.

– Nagyon meg fogja lepni, hogy miről akarok önnel beszélni – mondta Mrs. Burton-Cox. – De a könyveit olvasva éreztem, hogy milyen együttérző lélek és milyen jól megérti az emberi természetet. És tudom, hogy ön az egyetlen, aki képes válaszolni a kérdésre, amit fel akarok tenni.

– Nem hiszem, hogy… – kezdte Mrs. Oliver, a megfelelő szavak után keresgélve, melyekkel kifejezheti afölött érzett kételyét, hogy képes lesz a tőle elvárt magaslatokba emelkedni.

Mrs. Burton-Cox a kávéjába mártott egy kockacukrot, majd összeroppantotta a fogaival, akár egy hiéna. Talán elefántcsontból van a foga, tűnődött Mrs. Oliver. Elefántcsont? A kutyáknak, rozmároknak meg persze az elefántoknak van elefántcsontból a foguk. Nagy elefántcsont agyarak. Mrs. Burton-Cox így folytatta:

– Nos, az első dolog, amit meg akarok öntől kérdezni, bár meglehetősen biztos vagyok a dolgomban, az az, hogy önnek van egy keresztlánya, ugye? Celia Ravenscroft.

– Ó – mondta Mrs. Oliver kellemesen meglepődve. Úgy érezte, hogy egy keresztlánnyal képes lesz megbirkózni. Számos keresztgyermeke volt – lányok és fiúk vegyesen. Előfordult, főleg az idő előrehaladtával, hogy egyikre-másikra nem is emlékezett. Annak idején eleget tett a kötelességének, vagyis keresztgyermekei ifjonti éveiben karácsonykor ajándékot küldött nekik, meglátogatta őket és szüleiket, vagy ő hívta meg őket magához, és kivette őket egy-egy napra a bentlakásos iskolából, ahol tanultak. Aztán eljött a csúcspont, a huszonegyedik születésnap, vagy az esküvőjük napja, amikor is egy keresztanyának illő módon, bőkezűen helyt kell állnia (ajándékkal és anyagi vagy egyéb áldással). Ezek után a keresztgyermekek általában tovatűntek. Megházasodtak, külföldre költöztek, hogy a követségen dolgozzanak, külföldi iskolákban tanítsanak, vagy jótékonysági ügyekkel kezdtek foglalatoskodni. Egyszóval szépen, lassan elenyésztek az ember életéből. Természetesen az ember mindig örült neki, ha hirtelen ismét felbukkantak a láthatáron, de beletelt egy kis időbe, míg eszébe jutott, mikor is találkoztak utoljára, kinek a gyerekei voltak, és mi vezetett oda, hogy pont őt választották keresztanyának.

– Celia Ravenscroft – erőlködött Mrs. Oliver. – Igen, igen, hát persze. Igen, kétségkívül.

Arra, hogy a felnőtt Celia Ravenscroft hogy néz ki, egyáltalán nem emlékezett. A keresztelő. Jelen volt Celia keresztelőjén, és egy nagyon szép, Anna királynő korabeli ezüstszűrőt vitt ajándékba. Igazán szép darab volt. Kiválóan alkalmas a tej fölözésére, és az a fajta holmi, amit egy keresztlány hirtelen pénzszűkében bármikor takaros summáért eladhat. Igen, tisztán emlékezett a szűrőre. Anna királynő korabeli – 1711-ben készült, eredeti ezüstjelzéssel. Valamiért az ezüst kávéskannákra, -szűrőkre és keresztelőpohárkákra sokkal könnyebb visszaemlékezni, mint magukra a keresztgyerekekre.

– Igen – mondta. – Igen, hát persze. De attól tartok, már egy jó ideje nem láttam Celiát.

– Persze. Celia igen impulzív lány – mondta Mrs. Burton-Cox. – Mármint gyakran változtatja a véleményét. Természetesen nagyon okos teremtés, és az egyetemen is jól teljesített, de a politikai nézetei… Feltételezem, hogy manapság már minden fiatalnak meglehetősen határozott elképzelése van a politikáról.

– Sajnos a politika nem az én asztalom – mondta Mrs. Oliver, aki világéletében erős utálatot érzett a téma iránt.

– Nézze, a bizalmamba avatom önt. Nem kerülgetem a forró kását, hanem egyenesen rákérdezek arra, amire kíváncsi vagyok. Biztos vagyok benne, hogy nem veszi zokon, hiszen annyi embertől hallottam már, hogy ön mindig milyen kedves és segítőkész.

„Vajon pénzt akar kölcsönkérni?” – tűnődött Mrs. Oliver, akit többször környékeztek már meg hasonló módon.

– El sem tudom mondani, hogy milyen fontos számomra ez a dolog. Olyasvalami, amit egyszerűen muszáj tudnom. Celia ugyanis hozzá fog – vagy legalábbis hozzá akar – menni a fiamhoz, Desmondhoz.

– Valóban? – mondta Mrs. Oliver.

– Pillanatnyilag ez a tervük. Az embert természetesen érdekli a másik fél háttere, és van valami, amit mindenáron meg akarok tudni. Meglehetősen szokatlan kérdés, amit nem lehet… csak úgy, egy idegennek feltenni, de úgy érzem, hogy ön kedves ismerősöm, Mrs. Oliver.

Mrs. Oliver azt kívánta, bár ne érezne így. Egyre jobban feszengett. Azon tűnődött, vajon Celiának van-e házasságon kívül született gyermeke, vagy pont most várandós, és tőle azt várják, hogy tudjon a dologról, és kielégítő felvilágosítással szolgáljon. Az roppant kellemetlen lenne. „Bár persze – gondolta Mrs. Oliver – már legalább öt-hat éve nem láttam Celiát, aki mostanra már huszonöt-huszonhat éves lehet, így aztán nyugodtan mondhatom, hogy az egészről nem tudok semmit.”

Mrs. Burton-Cox izgatottan fújtatva előrehajolt.

– Biztos vagyok benne, hogy ön tudja, vagy legalábbis határozott elképzelése van a dologról. Vajon az anyja ölte meg az apját, vagy az apja ölte meg az anyját?

Mrs. Oliver nem ezt várta. Hitetlenkedve bámult Mrs. Burton-Coxra.

– De hát én… – kezdte. – Ezt nem értem. Mármint… Mégis miért…

– Kedves Mrs. Oliver, önnek tudnia kell… Hiszen olyan híres eset volt… Természetesen tisztában vagyok vele, hogy már régen történt – legalább tíz-tizenkét éve –, de annak idején jókora hírverés övezte. Biztos vagyok benne, hogy emlékszik rá, emlékeznie kell.

Mrs. Oliver kétségbeesetten próbált visszaemlékezni. Celia a keresztlánya volt, ehhez kétség sem fér. Celia anyja – igen, hát persze. Celia anyja, Molly Preston-Grey a barátnője volt, bár nem álltak egymáshoz különösebben közel. Molly pedig egy katonához ment férjhez, igen – hogy is hívták? Sir Hogyishívják Ravenscroft. Vagy nagykövet lett volna? Különös, hogy az ember milyen könnyen elfelejti az ilyesmit. Még arra sem emlékezett, vajon ő maga koszorúslány volt-e Molly esküvőjén. Valószínűleg az volt. Nagyon elegáns szertartás volt: a gárdisták helyőrségi kápolnájában vagy valami hasonló helyen tartották. Az ember annyi mindent elfelejt! Azután pedig évekig nem találkoztak: valahol külföldön éltek – talán a Közép-Keleten? Perzsiában? Irakban? Egy darabig talán Egyiptomban? Malajziában? Nagy ritkán, amikor hazalátogattak Angliába, találkozott velük. Az egész olyan volt, mint amikor az ember felemel egy megfakult fényképet, hogy alaposabban szemügyre vegye. Tudni véli, hogy kik vannak rajta, de már annyira elhalványult, hogy lehetetlen ráismerni a rajta szereplő alakokra, vagy felidézni, kik is ők pontosan. Mrs. Oliver képtelen volt visszaemlékezni, vajon Sir Hogyishívják Ravenscroft és Lady Ravenscroft, leánykori nevén Molly Preston-Grey vajon gyakran felbukkantak-e az életében. Nem tartotta valószínűnek. De akkor… Mrs. Burton-Cox kitartóan nézte. Tekintetében mintha csalódás bujkált volna Mrs. Oliver hiányos savoir-faire-je2 és a cause célèbre-ről3 való hézagos emlékei miatt.

– Megölte? Mármint… a balesetre gondol?

– Jaj, nem. Nem baleset volt. Egy tengerparti háznál történt. Azt hiszem, Cornwallban. Valahol, ahol sok a szikla. Mindegy, volt ott egy házuk. Egy nap pedig mindkettejükre a sziklákon találtak rá, agyonlőve. De kevés volt a nyom, és a rendőrség nem tudta megmondani, vajon a feleség lőtte-e le a férjet, majd magával is végzett, vagy fordítva. Természetesen minden lehetséges bizonyítékot felkutattak – tudja, a golyók és a többi, de nagyon nehéz eset volt. Az is felmerült, hogy közös öngyilkosságot követtek el – már nem emlékszem, hogy pontosan mi volt az ítélet. Talán véletlen halálesetnek vagy hasonlónak nyilvánították a dolgot. De természetesen mindenki tudta, hogy nagyon is szándékos volt, és csomó pletyka keringett az ügyről.

– Minden bizonnyal puszta kitalációk voltak – mondta Mrs. Oliver, aki kétségbeesetten próbált visszaemlékezni akár egyre is.

– Nos, meglehet. Meglehet. Tisztában vagyok vele, hogy fogós kérdés. Beszélték, hogy aznap vagy előző este összevesztek, meg hogy az asszonynak szeretője volt, meg persze azt is, hogy a férjnek volt viszonya. Az ember sose tudja, pontosan mi történt. Azt hiszem, hogy amennyire lehetett, eltussolták az ügyet, mert Ravenscroft tábornok meglehetősen magas pozícióban volt. Úgy emlékszem, azt beszélték, hogy abban az évben szanatóriumban is volt, meg hogy nagyon leépült, és nem volt beszámítható.

– Sajnos – mondta Mrs. Oliver határozottan – kénytelen vagyok bevallani, hogy semmit sem tudok az ügyről. Emlékszem az esetre, a nevekre, meg hogy ismertem a szereplőket, de nem tudom, mi történt. Szavamra, fogalmam sincs róla…

„Na meg arról se – gondolta Mrs. Oliver, és azt kívánta, bárcsak elég bátor volna hozzá, hogy ki is mondja –, hogy mégis hogy képzeli, hogy ilyen arcátlanul faggat.”

– Nagyon fontos, hogy megtudjam a választ – mondta Mrs. Burton-Cox. – Nagyon fontos, mert a fiam, az én drága fiacskám el akarja venni Celiát! – Tekintete kellemetlenül élessé vált.

– Attól tartok, hogy nem segíthetek önnek – mondta Mrs. Oliver. – Én semmit sem tudok.

– De önnek tudnia kell – mondta Mrs. Burton-Cox. – Hiszen ön olyan csodálatos krimiket ír! Ön tudja, milyenek a tettesek, és miért teszik, amit tesznek, és biztos vagyok benne, hogy az emberek szívesen elmondják önnek, mi is történt valójában.

– Semmit sem tudok – mondta Mrs. Oliver metsző hangon, melyben már szemernyi udvariasság sem bujkált.

– De meg kell értenie, mennyire tanácstalan vagyok! Nem tudom, kihez forduljak a kérdéseimmel. Mármint ennyi év után már aligha mehetek a rendőrséghez, meg aztán ők amúgy sem világosítanának fel, ha már egyszer megpróbálták eltussolni az ügyet. De úgy érzem, fontos, hogy megtudjam az igazságot.

– Én csak egy író vagyok – mondta Mrs. Oliver jeges hangon. – A könyveim pedig teljes mértékig a képzeletem szüleményei. Személyesen semmit nem tudok a bűnüldözésről vagy a kriminológiáról, úgyhogy attól tartok, hogy semmilyen formában nem tudok a segítségére lenni.

– De megkérdezheti a keresztlányát! Megkérdezheti Celiát!

– Még hogy Celiát kezdjem faggatni? – meredt rá Mrs. Oliver. – Ezt mégis hogy képzeli? Hiszen még kisgyerek volt, amikor a tragédia történt!

– Jaj, szerintem ő mindent tudott a dologról – mondta Mrs. Burton-Cox. – A gyerekek elől semmit nem lehet eltitkolni! És önnek elmondaná. Biztosra veszem, hogy önnek elmondaná.

– Legjobb lesz, ha ön kérdezi meg – mondta Mrs. Oliver.

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet volna – mondta Mrs. Burton-Cox. – Tudja, az az érzésem, hogy Desmond zokon venné a dolgot. Celiával kapcsolatban roppant érzékeny, és azt hiszem, hogy… nem, biztosra veszem, hogy önnek elmondaná.

– Eszem ágában sincs ilyesmiről faggatni – mondta Mrs. Oliver. Látványosan ránézett az órájára. – Te jó ég – mondta –, ilyen sokáig tartott volna ez a fenséges ebéd? Rohannom kell, fontos találkozóm van. Isten önnel, Mrs. … ööö… Bedley-Cox, nagyon sajnálom, hogy nem segíthettem, de ez meglehetősen kényes ügy, és különben is: önnek végül is nem mindegy, hogy pontosan hogyan történt?

– Szerintem nagyon is fontos.

Elhaladt mellettük Mrs. Oliver egyik irodalmár ismerőse. Mrs. Oliver felugrott, és a karjába csimpaszkodott.

– Louise, kedvesem, de örülök, hogy találkoztunk. Nem is tudtam, hogy itt vagy.

– Jaj, Ariadne, milyen rég nem láttalak! Sokat fogytál!

– Te mindig olyan kedves dolgokat mondasz – mondta Mrs. Oliver, és karjánál fogva arrébb vezette barátnőjét a kanapétól. – Rohannom kell, találkozom valakivel.

– Az a rémes nő csapdába ejtett téged – mondta barátnője, válla fölött méregetve Mrs. Burton-Coxot.

– A leglehetetlenebb dolgokról faggatott – mondta Mrs. Oliver.

– Ó. És mit mondtál neki?

– Semmit. Semmi közöm nem volt a dologhoz, és nem is tudtam róla semmit. Különben sem akartam volna neki válaszolni.

– Valami érdekesről volt szó?

– Gondolom – mondta Mrs. Oliver, akinek hirtelen ötlete támadt. – Gondolom, érdekes volna, de…

– Ajaj, ismét üldözőbe készül venni – mondta a barátnője. – Gyere, majd én kimenekítelek innen, és ha nincs itt az autód, szívesen elviszlek a találkozódra.

– Londonban soha nem használom a kocsit. Egyszerűen lehetetlen parkolóhelyet találni.

– Igen, kész rémálom.

Mrs. Oliver mindenkitől elbúcsúzott, akitől el kellett, köszönetet mondott, és élénken ecsetelte, milyen jól érezte magát. Nemsokára barátnője kocsijában ülve szelték a londoni utakat.

– Ugye az Eaton Terrace-on laksz? – kérdezte segítőkész barátnője.

– Igen – felelte Mrs. Oliver –, de most a Whitefriars Mansionshöz megyek. Nem emlékszem a pontos címre, de tudom, hol van.

– Azok a modern lakások, ugye? Mind nagyon szögletes.

– Pontosan – mondta Mrs. Oliver.

Tartalom

Első fejezet: Az irodalmi bankett

Második fejezet: Az elefántok szóba kerülnek

Első könyv – Elefántok

Harmadik fejezet: Alice nagynéni mindentudó nagykönyve

Negyedik fejezet: Celia

Ötödik fejezet: Régi bűnnek messzire nyúlik az árnyéka

Hatodik fejezet: Egy régi barát emlékei

Hetedik fejezet: Vissza a gyerekszobába

Nyolcadik fejezet: Mrs. Oliver munkához lát

Kilencedik fejezet: Az elefántvadászat eredménye

Tizedik fejezet: Desmond

Második könyv – Messzire nyúló árnyak

Tizenegyedik fejezet: Garroway főfelügyelő és Poirot összedugják a fejüket

Tizenkettedik fejezet: Celia találkozik Hercule Poirot-val

Tizenharmadik fejezet: Mrs. Burton-Cox

Tizennegyedik fejezet: Dr. Willoughby

Tizenötödik fejezet: Eugene és Rosentelle Fodrászat és Kozmetika

Tizenhatodik fejezet: Mr. Goby jelent

Tizenhetedik fejezet: Poirot bejelenti a távozását

Tizennyolcadik fejezet: Közjáték

Tizenkilencedik fejezet: Maddy és Zélie

Huszadik fejezet: Vizsgálóbizottság

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 563 8

www.helikon.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License