„Sötét és lenyűgöző… az érzelmi bántalmazás aprólékos leírása, mely érzékletesen mutatja be a Constantában kavargó szerelmet, fájdalmat, félelmet és haragot. Az olvasók minden kétséget kizáróan imádni fogják ezt a szövevényes, dinamikus és szemérmetlenül bizarr regényt.” – Publishers Weekly

„Sötét, buja és szívfájdítóan romantikus.” – Lyndall Clipstone, a Lakesedge című könyv írója

„Magával ragadó történet a birtoklási vágyról és a szabadságról. Ez a Drakula-átdolgozás egészen egyedi – lenyűgöző és felejthetetlen.” – Rose Szabo, a What Big Teeth szerzője

„Döbbenetesen nagyszerű és kétségbeejtően romantikus. Ezt mindenképpen el kell olvasni!” – Katee Robert, az Alvilági szerelem alkotója

„Szédítő, hátborzongató szerelmi történet. Az olvasó fájdalmat fog érezni, dühös lesz, és végül reménykedni kezd.” – Hannah Whitten, a For the Wolf írója

„Hangulatos és buja… Kísérteni fogja az olvasót, a lehető legjobb értelemben.” – Genevieve Gornichec, A boszorkány szíve című kötet szerzője

„Izgalmas, elragadó és karakteres gótikus történet – bizsergető feszültség és sötét románc. A Véres hozománytól elakadt a lélegzetem.” – Alexis Henderson, A boszorkányság éve című könyv alkotója

„A Véres hozomány egy mámorító parfüm, amely sokáig illatozik – egy halhatatlan szerelmi történet, amelyben a szépség és a horror kezet fog egymással.” – Rachel Gillig, a One Dark Window írója

„ A Véres hozomány egy csillogó, sötét, gyönyörű stílusban megírt, élvezetes és különleges mese. Gibson a komor gótikus megszállottság és a szívből jövő érzelmi hitelesség között egyensúlyoz, és így az elejétől a végéig lebilincselően izgalmas élményt nyújt olvasójának.” – Tori Bovalino, a Not Good for Maidens című könyv alkotója

„Elragadó, lírai, és tele van korhű részletekkel. Ez a merész átdolgozás figyelmen kívül hagyja a Harkerek történetét, hogy évszázadokon keresztül nyomon követhesse Drakula középkori hitvesét, és az ő szövevényes románcát a többi házastársával. A lüktető és gyönyörű horror egyrészt abból fakad, hogy Constanta fokozatosan kiismeri férje természetét, másrészt a vérszomjból. Egy sötét diadal története.” – Mary McMyne, a The Book of Gothel szerzője

S. T. Gibson: A Dowry of Blood

Copyright © 2021 by Sarah Gibson

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

S. T. Gibson: A Dowry of Blood

Orbit, an imprint of Little, Brown Book Group, Great Britain, 2022

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-615-650-722-8

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szerkesztő: Pozsik László

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: Anassa

Műfaj: romantikus, fantasy, gótikus

Azoknak, akiknek sikerült kiszabadulniuk egy halálos szerelem fogságából, és azoknak, akiket még mindig fogságban tart: ti vagytok ennek a történetnek a hősei.

A szerző megjegyzése

E könyv áthalad néhány sötét helyen, s mivel szeretném, ha az olvasó előre tudna ezekről, elkészítettem az alábbi tartalmi útmutatót. A Véres hozomány című regényben a következő dolgok is előfordulnak:

~ érzelmi, verbális és intim fizikai erőszak

~ gázlángozás

~ háború, éhség és járvány

~ vér és vérontás

~ közös megegyezésen alapuló közösülés

~ szadomazochizmus

~ öncsonkítás

~ testhorror[1]

~ erőszak és gyilkosság

~ alkoholfogyasztás

~ depresszió és elmezavar

Ezenkívül rövid utalások találhatók az alábbiakra:

~ nemi erőszak (az áldozat nevének említése nélkül)

~ kábítószer-használat

~ fuldoklás

Első rész

Nem hittem volna, hogy így fog végződni, uram: a véred forró cseppekben fröccsen a hálóruhámra, és patakokban ömlik a hálószobánk padlójára. De a magunkfajta lények sokáig élnek, így aztán nincs olyan borzalom ezen a világon, ami meg tudna lepni – és végső soron ez igaz a halálodra is.

Tudom, hogy a magad módján szerettél bennünket. Magdalenát azért, mert okos volt, Alexit pedig azért, mert kedves. De én voltam a te háborúban szerzett hitvesed, a te hűséges Constantád, és engem azért szerettél, mert oly nagy volt bennem az élni akarás. Te előcsalogattad belőlem ezt a szívósságot, összeroppantottad, aztán otthagytál a munkaasztalodon, mint egy megaszalódott bábut, amíg készen nem álltál arra, hogy megjavíts.

Megtöltöttél engem a szerető tanácsaiddal, a saját ízlésednek megfelelőre formáltál, megtanítottál járni, beszélni és mosolyogni úgy, ahogy az neked a legjobban tetszett. Eleinte nagyon boldoggá tett, hogy a marionettbábud lehetek. Ó, mennyire boldog voltam, hogy engem választottál!

Ezzel azt akarom mondani, hogy

Azt akarom mondani, hogy

Még az üres és hideg magány is olyan megszokottá válhat, hogy a barátunknak érezzük.

Azt próbálom elmondani neked, hogy miért tettem, amit tettem. Más megoldás nem jut eszembe a túlélésre, és azt remélem, hogy a történtek dacára is büszke lennél a makacs kitartásomra.

Istenem! Büszke. Talán beteg vagyok, hogy a rengeteg vér és megszegett ígéret dacára még mindig jó szívvel gondolok vissza rád?

Nem számít. Nem érem be mással. Részletesen be fogok számolni közös életünkről, a bizonytalan első lépésektől kezdve egészen a kegyetlen végig. Úgy érzem, megőrülök, ha nem hagyok hátra valamiféle feljegyzést. Ha leírom, nem tudom majd meggyőzni magam arról, hogy mindez nem történt meg, nem tudom majd elhitetni magammal, hogy ebből az egészből semmit sem gondoltál komolyan, és az egész csupán egy szörnyű álom volt.

Arra tanítottál bennünket, hogy soha ne érezzünk bűntudatot, és akkor is vigadjunk, amikor a világ gyászt követel. Így aztán mi, a te házastársaid, koccintunk az emlékedre, kortyolunk egy nagyot a múltadból és a múltad következményeiből, és abból a szerelemből merítünk erőt, amelyet irántad éreztünk. Nem fogjuk átadni magunkat a kétségbeesésnek, még akkor sem, ha a jövő mohó és ismeretlen. És ami engem illett, feljegyzést fogok készíteni. De nem neked vagy a közönségnek szánom – azért vetem papírra, hogy végre csönd legyen a fejemben.

Olyannak foglak bemutatni, amilyen valóban voltál. Nem foglak szentté avatni, sem a pokol tüzére taszítani. Pusztán egy egyszerre kedves és kegyetlen férfiként ábrázollak, és közben talán megindoklom a tetteimet – és megnyugtatom a lelkiismeretemet is.

Ez az utolsó szerelmes levél, amit neked írok, habár néhányan inkább vallomásnak neveznék. Úgy hiszem, mindkettő egyfajta szelíd erőszak, amely írásban rögzíti azt, ami hangosan kimondva felizzítja a levegőt.

Ha hallasz engem ott, ahol most vagy, szerelmem és kínzóm, akkor halld meg ezt:

Nem állt szándékomban meggyilkolni téged.

Legalábbis eleinte.

Akkor jöttél el hozzám, amikor a gyilkolás véget ért, és a tüdőm lassan felmondta a szolgálatot. A fosztogatók részeg gajdolását sodorta felém a szél, miközben a vérrel kevert sárban feküdtem, és a fájdalmaim miatt nem tudtam segítségért kiáltani. A torkom berekedt az üvöltéstől, a testemet zúzódások borították, és több csontom is eltört. Még soha életemben nem éreztem ehhez fogható fájdalmat, és nem is fogok.

A háború sohasem hősies, pusztán kegyetlen és visszataszító. Akik életben maradtak a mészárlás után, az időjárás viszontagságainak kitéve nem húzhatták sokáig.

Egykor valakinek a lánya voltam. Egy falusi lány, aki elég erős karral rendelkezett ahhoz, hogy segíthessen az apjának a kovácsműhelyben, és elég éles eszű volt, hogy megjegyezze az anyja bevásárlólistáján szereplő dolgokat. A nap járása és a rám váró feladatok szerint osztottam be a napjaimat, és minden héten elmentem a falu apró deszkatemplomába. Szerény körülmények között éltem, de boldog voltam. A nagymamám kísértettörténeteket mesélt a tűz mellett, és azt reméltem, hogy egy napon a saját háztartásomat fogom vezetni.

Olyan emberek vettek körül, akik szerettek, vidám voltam, tele élettel. Vajon akkoriban is igényt tartottál volna rám?

De amikor rám találtál, egyedül voltam, uram. Egyedül, és félholtra verve. Mintha a sors terített volna eléd, mint egy visszautasíthatatlan ünnepi fogást.

Te azt mondanád, hogy ígéretet és lehetőséget láttál bennem.

Szerintem a sebezhetőséget láttad.

Először csak a zajt hallottam. Ropogtak a törmelékek és csikorogtak a páncélok a lépteid alatt. A nagymamám mindig azt mondogatta, hogy a hozzád hasonló lények nem csapnak zajt, amikor leereszkednek a csatamezőkre, hogy kiszívják a halottakból a vért. Az éjszaka füstből font rémének kellett volna lenned, de hús-vér ember voltál, aki lábnyomokat hagy maga után a sárban.

Megborzongtam, amikor letérdeltél mellém, és a testem arra használta fel a maradék erejét, hogy odébb húzódjon tőled. A sötétség elrejtette az arcod, mégis rád vicsorogtam. Nem tudtam, ki vagy, csak azt, hogy hacsak nem görcsölnek be az ujjaim, ki fogom kaparni a szemét a következő férfinak, aki hozzám ér. Félholtra vertek, de mégsem a halál jött el értem.

– Mennyi harag és gyűlölet! – mondtad. – Helyes. Lehet, hogy az élet cserben hagy, de a gyűlölet nem.

A hangodtól végigfutott a hátamon a hideg, és megdermedtem tőle, akár a nyúl a lámpafénytől.

Olyan hideg volt a kezed, mint a márvány, amikor megfogtad a kezem, a szádhoz emelted, és csókot leheltél a csuklómon lüktető verőérre.

Csak akkor pillantottam meg az arcod, amikor fölém hajoltál, és felmérted, mennyi időm van még hátra. Sötét szempár, éber tekintet, római orr és szigorú száj. Az arcodon nem hagyott nyomot az alultápláltság, sem a betegség, és gyerekkori, megfakult hegek sem voltak rajta. Sima és képtelenül tökéletes volt, olyan szép, hogy fájdalmas volt ránézni.

– Istenem! – nyögtem rekedten, és vért köhögtem fel. Könnyes lett a szemem a rémülettől és a tisztelettől. Jóformán azt sem tudtam, kihez beszélek. – Istenem, segíts rajtam!

Az égboltról az arcomra hullt néhány esőcsepp, de én alig éreztem. Ökölbe szorítottam a kezem, és az akaraterőmmel dobogásra kényszerítettem a szívem.

– Milyen elszántan ragaszkodsz az élethez! – suttogtad halkan, mintha egy szent dolog szemtanúja lennél, mintha egy csoda lennék. – Constantának[2] foglak nevezni. Te leszel az én állhatatos Constantám.

Megborzongtam, miközben az eső egyre jobban zuhogott. Tudom, hogy mielőtt ez a pillanat elérkezett, volt egy nevem. Életerős név volt, forró és tápláló, mint egy vekni frissen kisült rozskenyér. De az a lány, aki voltam, abban a pillanatban eltűnt, amikor kijelentetted, hogy a tiéd vagyok.

– Lehet, hogy acélos az akaratod, de nem fogod sokáig húzni – mondtad, miközben közelebb hajoltál hozzám, s végül már csak azt az elnyűtt fémcsatot láttam, amellyel a köpenyed össze volt fogva a nyakadnál. Drága, avítt ruhákat viseltél. – Nagyon elbántak veled.

Megint meg akartam szólalni, de a fájdalom a mellkasomba hasított. Valószínűleg eltört az egyik bordám, vagy talán több is. Egyre nehezebben tudtam levegőt préselni a tüdőmbe. Minden egyes levegővételkor gusztustalan szörcsögést hallattam.

Valószínűleg víz került a tüdőmbe. Vagy vér.

– Istenem! – nyöszörögtem. – Mentsen meg! Kérem!

Lehunytam a szemem, és kicsordult belőle a könny. Te lehajoltál, és mindkét szemhéjamat megcsókoltad.

– Nem tudlak megmenteni téged, Constanta – suttogtad. – De segíthetek rajtad.

– Kérem!

Mi mást mondhattam volna? Nem tudtam, mit kérek, azonkívül, hogy ne hagyj magamra a sárban, ne hagyd, hogy a saját vérembe fulladjak. Ha visszautasítottalak volna, otthagysz? Vagy már kiszemeltél magadnak, és a beleegyezésem pusztán a szertartás része volt?

Félrehúztad a hajam, és szabaddá tetted a nyakam.

– Ez fájni fog – mondtad halkan, miközben a szád megérintette a bőrömet.

Miközben hevesen vert a szívem, és kezdett elhomályosulni a látásom, az ujjaim megmarkolták azt, amire először ráakadtak: a felkarodat. Értetlen arcot vágtál, és én erősen beléd kapaszkodtam, hogy közelebb húzzalak magamhoz. Nem tudtam, mit ajánlasz nekem, csak azt: rettegek attól, hogy magamra hagysz.

Úgy néztél bele az arcomba, mintha először láttad volna.

– Nagyon erős vagy – mondtad, azután félrebillentetted a fejed, és szemügyre vettél, mint egy ékszerész egy tökéletesre csiszolt gyémántot. – Kapaszkodj erősen, Constanta! Ha ezt túléled, soha többé nem fogod érezni a halál fullánkját.[3]

Ráhajtottad a fejed a nyakamra. Két szúrást éreztem, azután éles fájdalom hasított a nyakamba és a vállamba. Vergődtem a szorításodban, de erős kezeddel lenyomtál a földre.

Akkoriban képtelen lettem volna szavakba önteni, hogyan merítjük az erőnket az élők ereiből. De azt tudtam, hogy kimondhatatlan szörnyűség történik velem, olyan, amit a nap könyörtelen fényénél nem szabad elkövetni. Eszembe jutott egy mondat a nagymamám egyik történetéből:

A vámpírban nincs együttérzés, csak mohóság.

Ismertem azokat a meséket, amelyekben a holtak előmásznak a föld alól, hogy kiszívják az élők vérét, de nem hittem bennük. Egészen addig a pillanatig.

Nem volt elég levegő a testemben ahhoz, hogy üvöltsek, így aztán csak némán zokogtam; s miközben kiittad belőlem a lelkemet, ereimben forró fájdalom izzott, amely minden porcikámat átjárta. A halál küszöbére taszítottál engem, de nem engedted, hogy lezuhanjak. Szép lassan kivéreztettél, azzal a megfontoltsággal, amelyet csak évszázadok alatt lehet elsajátítani.

A testem kimerült, hideg és ernyedt volt, és meg voltam győződve arról, hogy véget ért az életem. De amikor lehunytam a szemem, nyirkos bőr síkos érintését éreztem a számon. Ösztönösen kinyitottam, és a vér jellegzetes, csípős, fémes ízétől köhögni kezdtem. Akkoriban nem éreztem édesnek, sem teltnek, sem finomnak.

– Igyál! – sürgettél, miközben a számhoz szorítottad vérző csuklódat. – Ha nem iszol, meg fogsz halni.

Összepréseltem az ajkam, habár a véred addigra beszivárgott a számba. Rég halottnak kellett volna lennem, mégis éltem, és az ereim megteltek új energiával.

– Nem kényszeríthetlek – förmedtél rám ingerülten, mégis könyörögve –, neked kell döntened.

Kelletlenül kinyitottam a szám, és beengedtem a véred, mint az anyatejet. Ha csak így menekülhetek meg, akkor legyen!

A mellkasomban leírhatatlan tűz lobbant, amely megtöltött forrósággal és fénnyel. Tisztítótűz volt, mintha belülről kifelé haladva tisztára perzselnének. A nyakamon lévő seb úgy izzott, mintha egy mérgező rovar csípett volna meg, de a zúzódások és a törött csontok fájdalma enyhült, és végül csodával határos módon teljesen megszűnt.

Azután úrrá lett rajtam az éhség. Eleinte halkan motoszkált a tudatom hátsó zugában, langyosan, mint a puha, nyáladzó száj. De aztán hirtelen rám vetette magát, és nem tudtam ellenállni neki. Úgy éreztem, mintha hetek óta nem ittam és nem ettem volna. Arra a lüktető, sós táplálékra volt szükségem, amely a csuklódból áradt, és egyre több kellett belőle.

Jéghideg ujjaimmal megfogtam a karod, belemélyesztettem fogamat a bőrödbe, és kiszívtam az ereidből a vért. Akkoriban még nem voltak meg a vadászfogaim, de nagyon igyekeztem, te pedig kirántottad a csuklódat a számból.

– Nyugalom, Constanta! Ne feledkezz meg a légzésről! Lassan kell kezdened, különben megbetegszel.

– Kérlek! – nyöszörögtem, de jóformán nem is tudtam, mit kérek.

Szédültem, hevesen vert a szívem, és néhány perc leforgása alatt visszatértem a biztos halálból. Őszintén szólva kissé kellemetlenül éreztem magam, de határtalanul boldog voltam. Halottnak kellett volna lennem, de nem voltam az. Borzalmas dolgokat tettek velem, és én is borzalmas dolgot tettem, de éltem!

– Állj fel, sötét csodám! – mondtad, miközben kiegyenesedtél, és lenyújtottad értem a kezed. – Gyere, és ismerkedj meg az éjszakával!

Remegő térddel emelkedtem fel új életembe, amely a lázálomról és a lélegzetelállító erőről szól. A vérünk barna foltokban rászáradt az ujjaimra és a számra.

Megsimogattad az arcomat, a tenyeredbe fogtad, és megvizsgáltál. Döbbenetes volt a figyelmed ereje. Akkoriban a szerelmed bizonyítékának neveztem volna, mely mindent felemésztett. De idővel rájöttem, hogy inkább egy megszállott tudóshoz hasonlítasz, mint egy megrészegült szeretőhöz, és elsősorban a gyengeséget és a tökéletlenséget vizsgálod, azokat a részleteket, amelyeket neked kell gondos munkával kiigazítani.

Felemelted a fejem, rászorítottad hüvelykujjad a nyelvemre, és a számba pillantottál. Valami harapásra ösztönzött, de sikerült megfékeznem magam.

– Vágnod kell a fogaidat, különben benőnek – közölted. – És enned kell valami rendeset.

– Nem vagyok éhes – feleltem, bár ez hazugság volt.

De azok után, ami aznap történt, nem tudtam elképzelni, hogy rendes ételt kívánjak, rozskenyeret, marhagulyást és egy korsó sört. Úgy éreztem, soha többé nem lesz szükségem ételre, függetlenül attól, hogy az éhség ketrecbe zárt vadállatként mardosta a gyomromat.

– Mindent meg fogsz tanulni, kicsi Constantám – közölted kedves, leereszkedő mosollyal. – Egészen új világokat fogok megnyitni előtted. – Aztán adtál egy csókot a homlokomra, elsimítottad az arcomból csimbókos hajamat, és folytattad: – Kétszeresen is jót fogok tenni veled. Kiemellek a sárból, királynőt csinálok belőled, és megadom neked a bosszú lehetőségét.

– Bosszú? – suttogtam.

A szó megbizsergette a nyelvemet. Bibliai, apokaliptikus hangzása volt, megfoghatatlan az emberi tapasztalás számára. De már nem voltam ember, mint ahogy te sem voltál az már régen.

– Figyelj! – mondtad.

Csöndben maradtam, és hegyezni kezdtem a fülem. Sokkal élesebb lett a hallásom. Fegyverek zörgését és férfiak halk beszélgetését hallottam. Olyan messziről érkezett a hang, hogy régebben nem hallottam volna meg, de nem olyan messziről, hogy ne lehessen néhány perc alatt megtenni a távolságot odáig.

A harag elárasztotta a bensőmet, és lángolni kezdett tőle a fejem. A gyűlölet erőssé tett, szilárd vassá változott a végtagjaimban, s azonnal el akartam pusztítani azokat a férfiakat, akik addig verték az apámat, amíg mozgott, és fáklyáikkal felgyújtották az otthonunkat, miközben fivérem üvöltve könyörgött nekik, hogy kíméljék meg a bent lévő gyerekek életét. Össze akartam törni őket, sokkal lassabban és fájdalmasabban annál, mint ahogy ők tették velem. A sorsukra akartam hagyni őket, miközben elvéreznek, és kegyelemért rimánkodnak.

Korábban nem voltam hajlamos az erőszakra – de soha nem is voltam olyan kegyetlen tetteknek a szemtanúja, amelyek megtorlást követeltek volna. Sohasem tapasztaltam meg azt a fájdalmat, amelytől pattanásig feszül a tudat, és az első adandó alkalommal lecsap. Éveken keresztül fogom cipelni a lelkemben ezt a sárkánykígyót, és néha kieresztem, hogy darabokra tépje a gonoszokat. De azon a napon még nem barátkoztam össze a bennem lakozó szörnnyel: idegen betolakodónak tűnt, valami ijesztő dolognak, amely azt követeli, hogy megetessem.

Odahajoltál a fülemhez, miközben arrafelé néztem, ahol a banditák élvezettel fogyasztották el a vacsorájukat. Alig néhány méterre voltak a kibelezett nők és gyerekek maradványaitól, de ez látszólag nem zavarta őket, amit a mai napig nem értek. A háború szétzúzza a józan észt és az emberséget.

– Nem fognak meghallani téged – sziszegted. – A biztonságod érdekében itt maradok a közelben. És arról is gondoskodni fogok, hogy egyikük se tudjon elmenekülni.

Összefutott a számban a nyál, az ínyem felsikoltott kínjában, s a gyomrom fájdalmasan görcsbe rándult, mintha két hete nem ettem volna.

Remegő kezem lassan ökölbe szorult.

Éreztem a mosolyod a bőrömön, s hangodból a vadászat nyers gyönyöre áradt:

– Öntözd meg a vérükkel az anyád virágait!

Bólintottam, s miközben zihálva kapkodtam a levegőt, azt feleltem:

– Ahogy parancsolod, uram.

Uram és parancsolóm. Szerelmem. Királyom. Kedvesem. Védelmezőm.

Akkoriban számtalan névvel illettelek téged, az odaadásom pohara színültig volt[4] a rangodnak megfelelő titulusokkal. Azt a nevet is használtam, amelyet anyádtól kaptál, de csak a legmeghittebb pillanatokban, azon ritka alkalmakkor, amikor kimutattad a gyengeséged, vagy esküt tettem neked nőként és feleségként.

De már nem vagyok a hitvesed, uram, és azt hiszem, sohasem tekintettél rám igazi nőként. Kezdettől fogva egy tanítvány voltam. Egy projekt. Egy törvényes és dekoratív tartozék.

Nem engedted, hogy megtartsam a nevem, ezért én is megfosztalak téged a tiédtől. Ezen a világon az vagy, aminek én nevezlek, én pedig kísértetnek nevezlek, egy hosszú éjszaka lázálmának, amiből végre felébredtem. Egy lobogó tűz füstfoszlányos emléke vagy, olvadó jég a kora tavaszi napsütésben, krétával felrótt adósság, melyet letörölnek.

Neked nincs neved, mert én így akarom.

Avérszomj szinte leírhatatlan lázálommal jár. Fokozatosan jutunk el az eksztázisig, ami a nyelvünkre hulló, első vércseppekkel kezdődik, és a kezünk között vergődő áldozat utolsó, halálos vonaglásával ér véget. A csekély képzelőerővel rendelkezők szerint olyan, mint a testi gyönyör, de számomra inkább a vallási révülethez hasonlít. Mióta élőhalott lettem, akkor érzem magam a legelevenebbnek, amikor elveszem egy másik ember életét.

Nem apró lépésekkel kezdtem. Nem a szeretőm vérét szívtam ki óvatosan az ágyban. Úgy vetettem magam a támadóimra, mint egy felbőszült mitológiai lény.

Ez nem pusztán öldöklés volt. Darabokra téptem őket.

Öten vagy hatan lehettek. Amikor megrohantak bennünket, nem tudtam megszámolni őket, amikor pedig lecsaptam rájuk, nem érdekelt, hányan vannak. Mintha egyetlen kavargó, lüktető tömeget alkottak volna, egy rovarsereget, amelytől úgy lehet a legkönnyebben megszabadulni, hogy széttaposom a csizmám talpával. Mielőtt rám találtál, egy férfival szemben sem tudtam megvédeni magam, féltucatnyival szemben pedig végképp nem. De a véred erőssé tett. Egyetlen emberi lénynek sem lenne szabad ekkora erővel rendelkeznie. Elpárolgott tőle a félelmem, és arra ösztönzött, hogy vicsorogva közéjük rontsak.

Az egyik férfi hátranézett a válla fölött, és megpillantotta a közelgő veszedelmet. Az üst alatt pattogó tűz fénye félig megvilágította az arcát. Kiáltani akart, hogy figyelmeztesse a társait, de kettétéptem az állkapcsát. Könnyű prédának bizonyultak – szemeket nyomtam ki, nyakakat törtem el, bordákat zúztam össze, és zsendülő fogammal feltéptem a felkar belső oldalának puha húsát. Felrepedt az ínyem, és a vérem összekeveredett a vérükkel, miközben újra és újra csillapítottam belőlük az éhségemet. Az egyik megpróbált elmenekülni, ám a sötétségben egyenesen a karodba tántorgott. Egyetlen rúgással eltörted a lábát, azután felém lökted, mint egy szülő a gyerekszoba ajtaja felé masírozó, felhúzható katonát.

Miután végeztem velük, imbolyogva, hevesen zihálva álltam a holttestek között. Elégedett voltam azzal, amit tettem, és szikrányi megbánást sem éreztem, de még nem laktam jól. Továbbra is éhes voltam, annak ellenére, hogy kavargó gyomrom tele volt vérrel, és nem éreztem magam olyan tisztának és nyugodtnak, mint reméltem. Az iszonyat, amely akkor árasztott el, amikor összevertek, miközben a családom halálra égett, belevésődött az emlékezetembe, noha a sebeim már eltűntek; s a bosszúszomj, amelyet a rablók plántáltak belém, összegömbölyödve, de nyugtalanul szunnyadt a lelkem mélyén.

Egy pillanatra elakadt a lélegzetem, aztán kitört belőlem a zokogás. Nem tudtam, miért sírok, de patakokban ömlöttek a könnyeim.

– Gyere! – mondtad, és a vállamra terítetted a köpenyed.

– Hová megyünk? – kérdeztem, miközben botladozva követtelek.

A pislákoló tűz mellett egymáson heverő testek visszataszító látványt nyújtottak, de az sokkal undorítóbb volt, amit a falum és a családom ellen elkövettek.

Kényszeredetten rám mosolyogtál, és miközben hevesen dobogni kezdett a szívem, azt felelted:

– Haza.

Az otthonod romos volt, és befonta a borostyán és az idő lassú kúszása. Jócskán a falu fölött magasodott, a sziklás hegyek között, ahová közönséges halandók ritkán tévedtek. Az omladozó és megfakult kastély szinte elhagyatottnak tűnt, de én csak a pompát láttam: a mellvédeket, a tölgyfa ajtókat és a feketén tátongó ablakokat. A tornyok csúcsai mintha lyukakat fúrtak volna a szürke égboltba, hogy villámlást és esőt idézzenek elő.

Amikor ránéztem arra az ódon épületre, amely úgy tornyosult fölém, mintha fel akart volna falni, remegni kezdtem. Addigra vér- és bosszúszomjam teljesen elmúlt, és félelem kavargott a gyomromban.

– Mindennek te parancsolsz, ami odabent van – suttogtad a fülembe. Olyan magas voltál, hogy mint egy fának a szélben, meg kellett hajolnod hozzá.

Abban a percben az életem már nem az enyém volt. Egy pillanat alatt vesztettem el, mint azok a nők a lányságukat, akiknek templomi esküvő jut, nem véres csókok és véráztatta csatamezők.

– Én…

Remegni kezdett a hangom és a térdem. Valószínűleg észrevetted, hogy elhagyott az erőm. Mindig észrevetted.

A karodba kaptál, mintha olyan könnyű lennék, mint egy gyerek, és átvittél a küszöbön. Gyengéden tartottál, gondosan ügyelve arra, hogy ne szoríts meg túl erősen, nehogy a bőrömön véraláfutások keletkezzenek. A gyengédséged megdöbbentőbb volt számomra, mint az a tény, hogy csodával határos módon épp a halálom pillanatában bukkantál fel. Utólag belegondolva jobban oda kellett volna figyelnem arra a magabiztosságra, amellyel megérkeztél. Ezen a világon nem az angyalok szegődnek a haldoklók mellé az utolsó pillanatokban, hanem a tolvajok és a dögevő madarak.

Azt akarom hinni, hogy nem csak egy szerepet játszottál. Azt akarom hinni, hogy a kedvességed nem csupán a csábításod jól begyakorolt áriájának egyik hangjegye volt, amellyel számtalanszor elbüszkélkedtél számtalan házastársadnak. De túl sokáig voltam együtt veled, ezért tudom, hogy soha semmit sem teszel hátsó szándék nélkül.

Az előcsarnok úgy tátongott előttem, mint egy éhes száj. Hűvös árnyékok hullottak körénk, amikor átléptük a küszöböt, és a ház ódon szépségétől elakadt a lélegzetem. Zavarba ejtőek voltak a részletek, a falakra erősített fém gyertyatartóktól kezdve a padlót borító színes szőnyegekig. Korábban nagyon egyszerű körülmények között éltem, és csak akkor láttam aranyat, amikor a pap elővett a zsákjából egy csillogó kelyhet abban a közeli városban, ahová évente kétszer átmentünk úrvacsorára. De most ott csillogott a falfülkékben és a polcokon, s ettől az egész helyiség szentnek látszott.

– Gyönyörű – rebegtem, miközben tekintetemmel végigpásztáztam a sötétségbe nyúló oszlopokat.

– A tiéd – felelted habozás nélkül.

Vajon akkor lettünk házasok, amikor felajánlottál nekem egy részt az omladozó királyságodból? Vagy akkor, amikor a véred először csurgott a számba?

Ridegen és szemérmesen megcsókoltál, azután letettél a földre. A kőlépcső felé vezettél, és lépteink visszhangot vertek az otthonunkban. Gondosan leemeltél egy lángoló fáklyát a falról, mielőtt elindultunk a ház sötét belseje felé. Sokkal jobban láttam a sötétben, mint korábban, de még nem voltam olyan erős, mint te. Továbbra is szükségem volt egy kis fény segítségére.

Miközben elhaladtunk a szobák előtt, a szürke kőfalak és a faliszőnyegek összemosódtak egymással. Idővel mindet megismertem, de aznap éjjel alig tudtam megkülönböztetni őket. Az otthonod végtelenül nagynak tűnt. Még sohasem jártam ilyen hatalmas épületben, és látszólag egyetlen élőlény sem volt benne rajtunk kívül.

Már ha a magunkfajta lényeket élőnek lehet nevezni.

– Egyedül laksz itt? – kérdeztem halkan. Piszkos talpam vér- és sárnyomokat hagyott a szőnyegeken, és azon töprengtem, ki fogja majd feltakarítani. – Hol vannak a szolgálók?

– Elmenekültek vagy meghaltak – felelted, de nem magyaráztad meg bővebben. – Rendbe kellene hoznunk téged, nem gondolod?

Bevezettél egy apró helyiségbe, és meggyújtottad a gyertyákat. A szoba közepén egy hosszú és alacsony rézkád állt, mellette pedig vizesvödrök sorakoztak. A szőnyegen olajos- és a parfümösüvegcsék hevertek szétszórva, amelyek egy királynő hálószobájához illettek volna.

– Ez az enyém? – kérdeztem halkan.

Remegett a hangom. Sajgott a talpam a hosszú gyaloglás miatt, és az összes izmom az új életbe való lassú belehalás fájdalmát énekelte. Miután csillapítottam a vérszomjamat, bizonytalanul álltam a lábamon. Az egész éjszaka egy homályos, révült álomnak tűnt.

– Természetesen – felelted mosolyogva. – Minden egyes cseppjét megérdemled. Elkészítem a fürdővized.

Döbbenten ültem, miközben felváltva forró és hideg vizet öntöttél a kádba, hogy a hőfoka tökéletes legyen. Azután felsegítettél, és gyakorlott mozdulatokkal elkezdted kibontani a ruhámat.

Elfojtott kiáltást hallattam, és elhúzódtam tőled. Addig a pillanatig olyan engedékeny voltam irányodban, mint egy bábu, de most elszorult a torkom a rettegéstől.

– Hagyd abba! – követeltem. – Nem akarok… még sohasem látott senki… úgy.

Aggodalmasan vagy talán bosszúsan összeráncoltad a szemöldököd, de azonnal elengedted a ruhámat.

– Sohasem bántanálak, Constanta – mondtad halkan. – Sem dühből, sem a vágytól vezetve.

Bólintottam, és nyeltem egy nagyot.

– Köszönöm. És köszönöm, hogy átadtad nekem azokat a szörnyetegeket.

– Egy tucatnyi férfit hoznék neked mindennap, hogy csillapíthasd az étvágyadat, ha arra kérnél. Pórázra kötve, négykézláb vezetném eléd az összes férfit, nőt és gyereket, aki megsértett téged.

– Köszönöm – suttogtam áhítattal.

– Magadra hagyjalak?

– Nem – feleltem, és elkaptam a karod. – Kérlek, maradj! Csak adj nekem néhány percet!

Bólintottál és meghajoltál, aztán udvariasan hátat fordítottál nekem, miközben levetkőztem. A ruháim nehezek voltak a szenvedéstől és az alvadt vértől, és amint lehullottak rólam, az egészet a sarokba rúgtam. Soha többé nem akartam látni őket.

Végül lassan beleeresztettem az egyik remegő lábamat a vízbe, amely forrón magához ölelt. A tiszta víz először rózsaszínű lett, mint az arcpír, azután vörös, mint a galagonya, és eltakarta meztelenségemet. A víz csípte a sebeimet, pedig hihetetlen sebességgel gyógyultak be.

– Most már megfordulhatsz – mondtam.

Letérdeltél a kád mellé, és a szádhoz emelted az egyik csuklómat.

– Még mindig gyönyörű vagy.

Úgy fürdettél meg, mintha a lányod lennék, s kidörzsölted a hajamból a vért. A haramiák kínjaival illatosított tinktúrában ázva hagytam, hogy kifésülj minden egyes tincset.

– Hajtsd hátra a fejed! – utasítottál.

Engedelmesen beleeresztettem a hajam a vízbe. Akkoriban minden parancsodat teljesítettem.

Mindaddig egy durván kifaragott teknő volt a legszebb kád, amit valaha láttam. Hűvösnek éreztem a csillogó rezet, amikor lehunytam a szemem, és átadtam magam kezed gyengéd érintésének és a testemből távozó fájdalom tompa lüktetésének. Úgy éreztem, hogy a testem fölött lebegek, és onnan figyelem, ahogy hosszú körmeidet végighúzod a hajamban. Elfogott a kísértés, hogy örökre távozzak.

– Térj vissza hozzám, Constanta! – kérted, és az államnál fogva magad felé fordítottad az arcom. – Maradj itt velem!

A lassan már ismerőssé váló kitartással csókoltad a számat, míg csak el nem olvadtam az érintésedtől, és szét nem nyíltak az ajkaim. Hirtelen felbátorodtam, és patakokban csorgott le rólam a víz, amikor átöleltelek. Kezedet végighúztad a bőrömön, és fájdalmas nyögést hallattál. Akkor már tudtam, hogy az idők végezetéig fogom hajszolni gyengeséged röpke pillanatait. Végtére is mi lehetne szebb, mint egy vágytól gyötrődő szörnyeteg?

– Megszárítalak, mielőtt megfázol – suttogtad vágyakozva, s ajkaddal végigcirógattad az államat és a nyakamat.

Esetlenül ücsörögtem a kádban, amíg hoztál egy hatalmas fürdőlepedőt, és odatartottad elém – közben persze elfordítottad a fejed. Felálltam, és hagytam, hogy körbetekerj vele, majd centiméterenként kicsavard a hajamból a vizet. Otthagytuk a földön a véres ruhakupacot – akkor láttam utoljára azokat a holmikat, s azóta többször is eltöprengtem rajta, vajon elégetted-e őket, a szüleim által adott név utolsó foszlányaival együtt. Annyi bizonyos, hogy átöleltél, és úgy szorítottál magadhoz, mintha attól félnél, hogy eltűnök.