Hajnal Kitti: Főnix

©Hajnal Kitti, 2020

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító: Ofra Dóra – https://www.instagram.com/ofra.dora/

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/hajnalos

Kiadja: FairBooks Kiadó és Írói Műhely, 2024

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2024

ISBN 978-615-6681-49-2

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Kaphat-e főnixként szárnyra hamvaiból egy kapcsolat? Képes-e egy erősnek indult szerelem túlélni az idő, a titkolózás és a kimondatlan szavak okozta sebeket?

Jake tizenkilenc éves. Három szenvedélye van: a festés, a motor, és Noah. Három éve alkotnak egy párt, Jake épphogy tizenhat múlt, amikor elcsábította a férfit, aki a tanára volt. A kapcsolatukat így több okból is titokban kellett tartaniuk, a négy fal azonban nemcsak köréjük nőtt, egy idő után közéjük is állt. Az egyre több súrolódás egyre több veszekedést szült, Jake ráadásul egy vitájuk hevében elkövetett egy súlyos bűnt, ami tovább mélyítette közöttük a szakadékot. Amikor azonban Noah életében feltűnik valaki más, és elszánja magát a szakításra, rá kell döbbennie, hogy ők ketten képtelenek elengedni egymást…

Köszönetnyilvánítás

Először is köszönet illeti a családomat, mert NÉHA engedik, hogy halljam a gondolataim.

Ismételten ki kell hangsúlyoznom, hogy nem lehetek eléggé hálás a kávéért.

Köszönöm a humoromnak, ami még ilyenkor is trollkodik.

A viccet félretéve:

köszönöm Tira Naelnek a közös munkát, aminek – a hisztis időszakaimat leszámítva – minden percét imádom;

a Családomnak a rengeteg szeretetet, amit tőlük kapok;

Jake-nek, mert imádom őt, és mert örökké hálás leszek, amiért megismerhettem a történetét;

az Olvasóimnak, mert néha még mindig alig hiszem el, hogy ennyire szeretitek a könyveim. Köszönöm!

1.

Már megint.

Ismét veszekedtek, ezúttal is valami jelentéktelen apróságon, ami egyébként szót sem érdemelne. Mostanában az ilyen viták állandósultak, bármi kiválthatta őket: egy mosogatóban felejtett tányér, pár perc késés vagy akár egy rosszul megfogalmazott mondat.

Noah-nak elege lett. Arra gondolt, hogy ez az állapot tarthatatlan, semmi értelme, így csak kikészítik egymást. Ki kellene mondani, hogy vége.

Jake-re nézett. A fiú összeszorította a száját, a szeme izzott a haragtól, és Noah nem bírta megtenni. Az elhatározás helyett elkapta egy teljesen más érzés: a vágy.

Jake meglepetten nyögött fel, Noah pedig kihasználva ezt a döbbenetet elmélyítette a csókot. Tetőtől talpig belebizsergett az érintésbe. Legalább fél éve nem értek egymáshoz, már nem is hitt benne, hogy igazán kívánnák egymást. Jake azonban átkarolta, közelebb húzta magához, érezte a szívverését. Nyilvánvalóan többet akart, kifulladva szorította az ajkát az övére.

Noah az ágyra lökte a fiút. Szinte letépte a saját pólóját, aztán lehajolva Jake nadrágját rángatta le, miközben a fiú is megszabadult a felsőjétől. Fölé akart mászni, teljes súlyával ránehezedni, érezni, ahogy reszket alatta, de párjának más tervei voltak: Jake felült, megragadta Noah farmerjét, egy mozdulattal rántotta őt közelebb, és már bontotta is az övet, az ujjai bekúsztak az anyag alá, aztán Noah számára már csak a forróság létezett a férfiassága körül.

A férfi nem bírta elszakítani a pillantását. Lángolt a teste, bódultan fogadta a kéjt, úgy érezte, menten felgyullad, mégis Jake tekintete volt az, ami igazán perzselte. Végül enyhén eltaszította magától Jake-et, a fiú elterült a takarón. Noah vett néhány mély lélegzetet, aztán kilépett a ruháiból, és a maradék értelmét összekaparva nyúlt a síkosítóért.

Nem tudta volna megmondani, hogyan bírta eddig. Olyan volt, mint hazatérni, lihegve hajszolta a ritmust. Jake az ajkára tapadt, szinte harapta a bőrét, a körmei a húsába mélyedtek, aztán elszakadt tőle, majd egy hangos kiáltással feszült meg alatta. Ki kellett nyitnia a szemét, látnia kellett az arcát…

Kimerülten roskadt az ágyra, és miközben zsebkendőért nyúlt, Jake-et figyelte. A fiú nagy kortyokban szedte a levegőt, de nem nézett rá, ő pedig tudta, hogy szex után mindig percekig ki van ütve.

– Hónapok óta nem értél hozzám.

Noah-nak fogalma sem volt, hogy ez megállapítás, vád vagy rejtett kérdés, így inkább hallgatott. A csend hosszúra nyúlt közöttük, az előbbi intimitás eltűnt, a hiánya fájón dübörgött.

– Furcsán néztél rám, mielőtt megcsókoltál. Miért?

Noah nem válaszolt rögtön. A pillantása az éjjeliszekrényen lévő hamutálat kereste, de annyira régen dohányzott az ágyban, hogy csupán a hűlt helyét találta. Fel sem tűnt neki, hogy már nincs ott… Így csak ült tovább, karját felhúzott lábán nyugtatva, és egy nehéz sóhajjal együtt hagyta el a száját a vallomás.

– Szakítani akartam.

Gomolygó feszültség örvénylett köztük, ahogy a szavak elhaltak.

– Miért?

– Van valaki más.

Nem akarta elárulni. Tudta, hogy ez lesz az utolsó csepp, ezzel végképp fel fogja szítani Jake dühét, és nem is csalódott. A fiú felpattant az ágyról, a szeme szikrát szórt, a hangjától zengett a szoba.

– Ezt képes voltál szeretkezés után közölni? Ilyen nyugodtan?!

Noah hiába kelt fel, nem bizonyult elég gyorsnak, Jake a mellkasánál fogva megtaszította, az ütéstől hirtelen levegőt sem kapott, köhögve görnyedt össze.

– Hogy tehetted ezt velem?!

– Sajnálom.

Jake felnevetett. Hisztérikusan, keserűen, aztán leroskadt az ágy szélére. Beletelt néhány percbe, mire összeszedte magát. Amikor végre felnézett, Noah-t szinte leverte a lábáról a fiú szemében tükröződő fájdalom. Pedig azt hitte, nem számít. Azt hitte, már nem szereti.

– Mióta?

– Nem tudom. Talán az év elejétől.

– Szóval diák – állapította meg Jake, majd jó adag gúnnyal a hangjában folytatta. – Én már kiöregedtem? Kellett egy fiatalabb?

– Ne mondj ilyet! – szólt rá Noah, de a fiú csak szomorúan elmosolyodott.

– Akkor mégis mit vársz tőlem? Adjam rátok áldásomat, és húzzak ki a képből?!

– Jake, nyugodj meg!

– Hogy nyugodnék?! – ordította magából kikelve a fiú. – Én magamban kerestem a hibát, miközben azért nem értél hozzám, mert mással voltál! Te utolsó…

– Nem feküdtem le vele.

Noah hangja halk volt, Jake mégis meghallotta, kibillentette őt az őrjöngésből. Meghökkenve meredt a férfira, értetlenül ráncolta a homlokát, aztán lehajtotta a fejét, és sóhajtott egy nagyot.

– Azt akarod mondani, hogy beleszerettél? Az még rosszabb.

Noah úgy érezte, kettészakad. Nézte, ahogy Jake ott ül előtte talán fél méterre, félhosszú, fekete haja az arcába hull, és legszívesebben odament volna hozzá, hogy magához ölelje. Közben viszont vívódott, úgy gondolta, hogy nincs joga akár egy ujjal is megérinteni.

– Nem tudom, mit érzek. Vonzódom hozzá, szeretek vele lenni…

Elakadt. Hogyan fogalmazhatná meg, ha egyszer ő sem lát tisztán?

– De?

– Ez inkább plátói.

Jake lassan felpillantott, némán fürkészte az arcát, és a férfi arra gondolt, ez az első igazán komoly beszélgetésük a kapcsolatukról a három év alatt. A fiú elveszettnek tűnt, Noah pedig gyűlölte magát, amiért megbántotta.

– Nincs hová mennem.

– Tudom. Azt is, hogy miattam nincs.

– Mi legyen?

– Nem tudom.

– Ez vicces. Vagy inkább ironikus – mondta a fiú a fejét csóválva. – Amikor megcsókoltál, azt hittem, minden rendbe jön, végre kilendülünk a holtpontról. Ha nem fekszel le vele, velem miért nem?

– Nem éreztem tisztességesnek.

– Mert így az voltál, ugye? – Noah nem felelt, de Jake nem is várta el. – Elmegyek zuhanyozni – közölte színtelen hangon, aztán magára hagyta Noah-t a gondolataival.

***

Jake a zuhany alatt utat engedett a könnyeinek. Kis híján három év… Még nem volt tizenhat, amikor beleszeretett Noah-ba, és kitartással végül sikerült megszereznie a férfit. Hát, eddig tartott. Sejthette volna, hiszen akkor is párja volt, amikor ő elcsábította.

Ingerült mozdulattal zárta el a vizet. Ki kellett szabadulnia, eltűnnie Noah közeléből. Ezer kérdés kavargott az agyában, de annyira munkált benne a düh, hogy képtelen volt továbbra is egy fedél alatt maradni a férfival. Ha egy kicsit lehiggadt, majd megbeszélik. Némán ment a szekrényhez, kihúzott belőle egy egyszerű pólót, bőrnadrágot és -dzsekit, majd felöltözött.

– Hová mész?

– El.

Nem mondott többet, a hóna alá kapta a bukósisakot, és feltépte az ajtót. Ahogy suhantak mellette a házak, máris valami furcsa nyugalom szállta meg. Noah-n kívül egyetlen szerelme volt: a sebesség.

Kihalt területet keresett, hogy ne kapcsolják le, amiért túllépi a korlátozást. Ha tombolni akart, próbált nem kárt tenni semmiben és senkiben, inkább kereste a veszélyt, legyen az száguldás vagy egy tízemeletes ház tetején üldögélés. A szabadság határait feszegette, hogy úgy érezze, él.

Gyorsított. A szél nekiütközött, megpróbálta visszatartani, de ő ellenállt. Igyekezett kiüríteni a fejét, és csak a motorra koncentrálni, de nem sikerült. Ellepték az emlékek, az utolsó pillanatban kerülte el a hirtelen felbukkanó, ezerrel dudáló autót.

Zakatoló szívvel állt meg az út szélén. Levette a sisakot, lejjebb tolta az útról a járgányt, majd hanyatt dobta magát a füvön. Nem érdekelte, hogy hűvös van, a gyéren elővillanó csillagokat figyelte, és gondolkodott. Nem tagadhatta, hogy észrevette a változást Noah viselkedésében, de nem tulajdonított neki elég nagy jelentőséget, mert lefoglalta a saját baja. Túl sok volt, túlságosan fölé nőtt a fájdalom, pedig ha időben kapcsol, talán még elejét vehette volna…

De minek is? Hiszen Noah azt állította, nem történt köztük semmi. Morbid módon leginkább ez bizonytalanította el Jake-et. Miért vallotta be, hogy van valaki más a képben, ha hónapok alatt nem fordult komolyra? Amikor ők összejöttek, hetekbe telt csupán, mire levette a lábáról a férfit, és utána már „csak” rá kellett vennie, hogy elfogadja.

A fiú félt. Elképzelni sem bírta az életét Noah nélkül, még akkor sem, ha az utóbbi időben a kapcsolatuk csak vitákból és sértődésből állt. Hitt benne, hogy helyrehozhatják, de most, hogy kiderült, vetélytársa akadt, fogalma sem volt, mit tegyen. Az biztos, hogy nem engedi át könnyen a férfit. Persze lehet, hogy egyébként is egyoldalú az egész, csak Noah rábízta a kétségeit.

Soha nem tudott igazi választ adni arra a kérdésre, mit szeret ennyire a férfiban. Nem erős személyiség, nem kiemelkedő, bár túlzás lett volna azt állítani, hogy szürke jelenség. Valami furcsa kisugárzás, bizonytalan erő áradt belőle, ami annyira vonzotta Jake-et, hogy teljesen eszét vesztette. Megfogta a mélykék szempár és a halvány mosoly, gondolni sem tudott másra, folyton maga előtt látta, ha egy pillanatra lehunyta a szemét. Vele feküdt és vele ébredt, mígnem azon kapta magát, hogy mindenáron magának akarja. Mámorító volt, amikor végre megszerezte, az első csókjuk is kitörölhetetlen emléket hagyott…

Feküdt a fűben, kitapogatta a cigarettát a felső zsebében, és rágyújtott. Noah mellett rászokott, bár a férfi nem örült neki, hogy ilyen fiatalon dohányzik. Nem mintha túlzásba vitte volna, de most túl erősen vágyott rá. Szórakozottan figyelte az ég felé kúszó füstöt, a gondolatai ide-oda röppentek, emlékeken át a jövő kínzó kérdései felé. Noah szakítani akart… de végül ez most azt is jelentette, hogy részéről vége? Nem mondta ki, talán van még remény.

Jake csak akkor kelt fel a földről, amikor már átjárta a hideg. Felpattant a motorra, de nem hazafelé indult. Valakinek ki kellett önteni a szívét, mielőtt túlcsordulna, és valami hülyeséget követne el.

A hátsó bejáraton ment be, az ismerős biztonsági őr csak biccentett felé. Magától nem jött volna ilyen helyre, de Lindsay itt dolgozott, és neki most szüksége volt rá. Az öltözőben leült, ott várta meg, a klubba eszébe se jutott betenni a lábát. Mit nézne ő a sztriptízen, ha egyszer nem érdeklik a nők?

– Úristen, a frászt hoztad rám, te ökör!

– Bocs.

A lány leengedte a kezét, amivel ösztönösen rántotta össze a köpenyét, amikor rájött, nincs egyedül. A mozdulat nem Jake-nek szólt, így értelmét vesztette, de azért lazán megkötötte a derekán az övet, és ledobta magát az egyik ruhákkal teli fotelbe.

– Mi történt?

Jake elmosolyodott. Lindsay azok közé tartozott, akik rögtön látták rajta, ha valami nyomasztotta. Válaszolnia sem kellett, a lány kimondta helyette:

– Noah?

Jake bólintott, előhalászott egy újabb szál cigarettát, aztán Lindsay felé nyújtotta a dobozt. Az öngyújtó kétszeri kattanása után azonban sokáig csendben maradtak.

– Beszélsz is, vagy hallgatni jöttél?

– Neked sem túl rózsás a kedved – állapította meg Jake, a lány pedig kecsesen megvonta a vállát.

– Ha egy ötvenes pasas próbálna alád nyúlni, te se lennél túl boldog.

– Legalább nem valami olcsó lebujban gürizel.

– Valóban. Nyomhatom az öltáncot néhány hájas, gazdag fószernek. Ne hidd, hogy jólneveltebbek, csak kevésbé koszosak.

Jake felsóhajtott. Lindsay fél éve dolgozott a klubban, előtte útszéli bárokban kapott munkát, és pokol volt az élete. Csak a tánctudásának köszönhette, hogy egyáltalán megcsípte ezt a lehetőséget, de így is messze volt az álmától, amit kerékbe tört egy sérülés. A profi táncot elfelejthette, máshoz meg nem értett. Jake valahol sajnálta, pedig a lány általában, egy-egy depressziós időszakot kivéve jól viselte a történteket.

– Azért nem vágok eret, nyugi! – nevetett fel Lindsay. – Szóval, mi történt?

Jake némán pöckölgette a kezében füstölő szálat a hamus felett, azon merengve, mennyit áruljon el. Voltaképp őszinte lehetett a lánnyal, mindig az volt, most mégis nehezére esett belekezdeni, bármennyire vágyott rá, hogy megkönnyebbüljön.

– El akar hagyni.

Lindsay felszisszent, Jake pedig keserű fintorra húzta a száját.

– Várható volt, hogy egyikőtök előbb-utóbb ráun a marakodásra.

– Beleszeretett valaki másba.

– Micsoda?! – kérdezte a lány, a hangja magasba ívelt a meglepetéstől, és Jake nem hibáztatta, amiért megdöbbent. Ezt ő sem várta.

– És ezt azután közölte, hogy végre lefeküdtünk.

– Én kitekerem a nyakát!

Jake nevetni kezdett Lindsay kirohanásán. Nem jókedvéből, de a lány annyira anyáskodó és egyben agresszív tudott lenni, ha olyat bántottak, akit szeret, hogy ez a tulajdonsága egyszerre tette viccessé, ugyanakkor szerethetővé.

– Ez megmagyarázná, eddig miért nem volt köztetek semmi.

– Azt mondta, vele sem volt.

Lindsay a fiúra nézett, és óvatosan megkérdezte:

– Te ezt elhiszed?

– Igen.

A lány láthatóan kételkedett, de nem tette szóvá, Jake pedig hálás volt ezért.

– És most?

Jake megrázta a fejét, jelezve, hogy nem tudja. Kérdőre akarta vonni Noah-t, közben legszívesebben elküldte volna a fenébe, amiért így megbántotta, ez a kettősség pedig szép lassan az agyára ment.

– Le akarom inni magam – sóhajtotta, mire Lindsay-től kapott egy együttérző pillantást.

– Mi tart vissza?

– Egyedül?

– Hát nem irigyellek – csóválta meg a fejét a lány. – Nem elég, hogy kidobtak miatta, még a végén ő is ejt.

– Köszi, ez jólesett – morogta Jake, a lány pedig bűnbánó arcot vágott. Jake ismerte, nem megbántani akarta, szimplán csak kimondta az igazságot. De ettől még nem fájt kevésbé.

– Ne haragudj. Ha nagy a gáz, pár napra a tiéd a kanapém – ajánlotta Lindsay, de Jake nem fogadta el. A lánynak volt elég baja nélküle is, ezt különben is neki kell megoldania.

– Nem szeretném zavarni anyukádat.

– Ugyan már, imád téged!

– Hogy van? – terelte el inkább a témát Jake, Lindsay tekintete pedig elsötétült. Az anyukája évek óta egyre betegebb lett, de nem volt pénzük normális kezelésekre. Még így sem, pedig a lány végre jól keresett.

– Ugyanúgy. Haza semmiképp nem mész, igaz?

Jake nyugtalanul nyomta el a csikket. Erre a lehetőségre gondolni sem mert, a legvégső esetben sem költözött volna haza. Ha megtenné, az még több problémát szülne, ami végképp nem hiányzott neki.

– Apa nem látna szívesen.

– De nagymamád igen… – próbálkozott a lány, Jake viszont türelmetlenül vágott közbe.

– Ő sem fogad el így. Ha szakítok Noah-val, akkor megkapnám, hogy ők megmondták, és keressek valami tisztességes… lányt. Nem, Lindsay, ez számomra nem járható út – hadarta egy szuszra.

– Akkor?

– Passz. Meg kellene beszélnünk, de annyira dühös lettem, hogy el kellett jönnöm.

– Érthető – bólogatott egyetértően Lindsay. – Na, akkor parkold le a mocidat, aztán igyál valamit! Holnap meg dumáljátok meg, hogyan tovább. Bármennyire szeretnék veled együtt berúgni, még körülbelül tíz percem van, és át kéne öltöznöm.

Jake felkelt a székről, és az ajtó felé pillantott. Nem tervezte nagyon feltartani a lányt, de még szívesen maradt volna. Persze Lindsay dolgozik, mit is várt? Örülnie kéne, hogy egyáltalán tudtak váltani pár szót.

– Persze, megyek. Köszi.

– Hívj, ha gáz van, jó? – szólt még utána a lány, Jake pedig magára erőltetett egy mosolyt, mielőtt kilépett volna az öltözőből.

– Megleszek.

Hazafelé már óvatosabban vezetett. Leparkolt a ház előtt, aztán a közeli kocsmába ment, ahol tudta, hogy úgyis kiszolgálják. Nem ivott sokat, de mire végül a lakásba lépett, már megérezte az alkoholt.

– Aggódtam.

Rajtakapottan kereste Noah alakját a sötétben. A férfi felkattintotta a lámpát, Jake pedig hunyorogva kapta a szeme elé a kezét.

– Milyen kedves tőled – felelte végül mogorván, és a fogasra hajította a kabátját. Nekiállt kifűzni a bakancsát, aztán szó nélkül akart elhaladni Noah mellett, de a férfi óvatosan megfogta a karját.

– Merre jártál?

– Van hozzá még bármi közöd?

A férfi keze lehanyatlott, a tekintetét elfordította, Jake pedig megkerülte őt, és leroskadt a kanapéra.

– Meglátogattam a nővéremet – adott végül normális választ.

– Hogy van?

– Ki akarja tekerni a nyakad.

– Értem – mondta Noah színtelen hangon. – Ezek szerint mindenről beszámoltál neki.

– Nem mintha túl sok mindent tudnék! – fortyant fel Jake, és ezúttal hajlandó volt rápillantani a férfira. – Nem gondolod, hogy tartozol némi magyarázattal?

Noah rövid csend után bólintott, aztán leült Jake mellé, szembefordult vele, de az ölébe bámult, és hallgatott.

– Nem tudom, hol kezdjem – ismerte be, Jake pedig türelmetlenül sóhajtott.

– Az elején.

– Fogalmam sincs, mikor kezdődött. Mire észbe kaptam, már folyton rajta felejtettem a tekintetem, itthon meg mindig veszekedtünk, és… – A férfi elakadt, tanácstalanul hajtotta a támlára a fejét, a plafont bámulta. – Azt sem tudom, mi fogott meg benne.

– Hány éves?

– Tizenhat.

– A történelem ismétli magát – jegyezte meg gúnyosan Jake. Ezzel próbálta leplezni az idegességét, de végül rákérdezett: – Kölcsönös?

– Fogalmam sincs.

– Jaj, ne gyere már ezzel! Rajtam is kiszúrtad.

Noah pillantása újra megtalálta az övét, és a fiút meglepte a tanácstalanság, ami tükröződött benne. Nem tudott mit kezdeni a férfi arckifejezésével, fogalma sem volt, ez most reményre vagy meghátrálásra ad-e okot.

– Ha igen, akkor jól leplezi.

– Persze – vágta rá a fiú, hangsúlyozva, mennyire nem hisz a férfinak. Noah újra lehunyta a szemét, úgy beszélt tovább.

– Van, amikor azt hiszem, kölcsönös a vonzalom, néha viszont úgy érzem, nem.

– Össze van zavarodva?

– Lehet.

Jake igyekezett higgadt maradni. Talán ha időben sikerül rendbe hozni közöttük, akkor annak a másiknak esélye sem marad. Ha érez is valamit Noah iránt, már késő lenne, mire felfedi… Ebben akart hinni.

– Engem szeretsz még? – Elkeseredéssel töltötte el, hogy nem kapott azonnal választ. – Noah?

– Azt hiszem.

– Hiszed? – Jake felemelte a hangját. – Szóval semmit sem jelentene, ha most fognám magam, és keresnék valakit szórakozni, ugye?

A férfi arca megrándult.

– Miért nem mondasz semmit?! – tört ki Jake, Noah pedig felpattant mellőle, nyugtalanul tett egy kört a helyiségben, látszott rajta, hogy már ő is dühös, és Jake sokat adott volna érte, ha tudta volna, mi jár a fejében.

– Mit akarsz hallani? Hogy már a gondolattól rosszul vagyok, hogy valaki más hozzád érjen?

– Igen!

– Hát jó – adta meg magát Noah, és Jake felé fordult. – Megőrülök, ha arra gondolok, hogy elveszítelek. Most jobb?

– Így legalább tudom, hogy van értelme harcolni!

– Nem érdemlem meg, hogy harcolj értem.

Amikor a fiú felpattant, Noah ijedten lépett hátra, mire Jake megállt előtte, összepréselt ajkakkal, villámló szemmel.

– Legszívesebben megütnélek.

Noah halkan felnevetett.

– Most talán meg is érdemelném.

Ez övön aluli volt, Jake azonban nem fűzött hozzá semmit, csak a hálóba ment, és kihozta az ágyneműjét.

– Ma éjjel itt alszom. Látni sem akarlak – szúrt még oda, de amikor Noah magára hagyta, kedve támadt beleverni a fejét a falba. Nem kellett volna ezt mondania. Az esélyei vészeset zuhantak azzal, hogy nem bírta visszafogni magát. Legszívesebben azonnal bocsánatot kért volna, de tisztában volt vele, hogy Noah épp szintén látni sem akarja.

Úgy döntött, másnap visszaköltözik az ágyba. Ma még éreztetni akarja, hogy haragszik, de a kanapéról nem lehet harcolni…

2.

Noah egész napja kínszenvedéssel telt. Pocsékul aludt, rémes dolgokat álmodott, hiányérzet kapta el, amikor egyedül ébredt. Jake a kanapén feküdt, és bár felnézett, amikor kiment kávéért, még jó reggelt sem kívánt, csak eltűnt a fürdőben. Eddig, még ha veszekedtek is, legalább kommunikáltak, most viszont azt a keveset is megölte a vallomásával, ami a kapcsolatukból maradt…

Ráadásul Cody is hiányzott az iskolából, és Noah aggódott érte, mert a fiú az utóbbi időben sokat betegeskedett. Ő is tudta, hogy nem szabadna többet éreznie, de egyszerűen képtelen volt kiirtani magából.

– Ramatyul nézel ki.

– Úgy is érzem magam.

Richard gyanakodva húzta össze a szemöldökét, Noah pedig felsóhajtott, és hátradőlt, hogy kinyújtóztassa a tagjait. A tanáriban rajtuk kívül már senki sem volt, de nem akaródzott elindulnia, inkább odabent javította a dolgozatokat. Jake már biztosan hazaért, ilyenkor hamar végzett, ő viszont szégyenszemre kerülni próbálta a találkozást.

– Bedobunk egy sört és mesélsz? – ajánlotta Richard, Noah pedig kapott az alkalmon.

– Húsz perc múlva?

– Nekem jó.

Nem laktak messze egymástól, a törzshelyük pedig körülbelül félúton helyezkedett el. Az elmúlt fél évben elég sok időt töltöttek az apró bárban, Noah sokszor kért tanácsot Richardtól, bár végül nem mindig fogadta meg.

– Ez kellett – szólalt meg Noah elégedetten, miután nagyot kortyolt a hideg italból. Bár még csak március közepén jártak, már felmelegedett az idő, ráadásul hirtelen is váltott az évszak, az emberről lekívánkozott a kabát.

– Akkor mesélj! – kérte Richard. Noah látta az arcán, hogy aggódik, így inkább a poharába bámult, és vett egy nagy lélegzetet.

– Beszéltem Jake-nek Codyról.

– Idióta!

– Köszönöm – morogta Noah. Bár bírta Richard közvetlen és őszinte stílusát, a férfi néha kissé túlzásba vitte, hogy „ami a szívén, az a száján”. Neki viszont most nem hiányzott a negatív kritika, magától is tudta, hogy ostobaságot csinált.

– De nem bántott, ugye?

– Dehogyis – vágta rá Noah, aztán amikor egy másodpercre találkozott a pillantásuk, gyorsan el is kapta a tekintetét.

– Ez nem volt őszinte. Mit művelt?

– Semmi durvát – biztosította Noah a barátját, de az továbbra is kérdőn nézett rá, úgyhogy folytatta: – Csak megtaszított a mellkasomnál fogva, de nem akart bántani.

– Legutóbb sem akart, mégis sikerült.

– Te is tudod, hogy az véletlen volt. Most meg azt hitte, megcsaltam, és kiborult. Nem hibáztatom érte, te se tedd! – zárta le a témát, Richard pedig hitetlenkedve meredt rá.

– Kicsinál az a srác.

– Én sem vagyok szent – felelte Noah. – Akkor hagytam magára, amikor a legnagyobb szüksége volt rám.

– Megint itt tartunk?

– Ha egyszer az egészet én okoztam – sóhajtotta Noah, és lehúzta a sör felét.

– Ráadásul ahogy nézem, teljesen feleslegesen.

Noah dacosan szegte fel a fejét. Richard keményen nézett rá, és bár Noah tudta, hogy csak meg akarja védeni egy újabb baklövéstől, dühös lett.

– Ne mondd ezt!

– Miért? – vágott közbe Richard kíméletlenül. – Szereted? Akkor nem kacsintgatnál másfelé.

Noah úgy érezte, mintha a beszélgetés kiszippantaná a maradék erejét. Inkább sietve elköszönt, elege volt a vitából. Richard hiába a legjobb barátja, nem érti, nem értheti. Ő maga sem látta át teljesen az érzéseit, de a Jake iránti szerelme tiszta volt. Elsöprő és szomjazó, és egyesen fájt, hogy ennyire elveszítették egymást. Hazugság lett volna azt állítani, hogy már nem szereti, valami viszont megváltozott. Már csak az a kérdés, visszafordíthatatlan-e a folyamat.

Mire hazaért, már bánta, hogy úgy elrohant. Húzhatta volna az időt, kibeszélhette volna rendesen magát. Jake a kanapén fekve olvasott, de azonnal felnézett rá, amikor belépett az ajtón. Ebben a kicsi lakásban amúgy sem nagyon tudták elkerülni egymást, a hálón kívül csak az amerikai konyhás nappali volt, és egy fürdő, az előtérben meg épphogy elfértek a cipők. Noah tudta, hogy jobb lenne rendezniük a dolgokat, mert ez így egyre inkább pokollá válik. Régen szerette az otthonát, most viszont menekülne…

– Rossz a kedved?

– Fáradt vagyok.

– Nehéz napod volt?

– Inkább hosszú.

Jake a dohányzóasztalra tette a könyvet, felállt, és bekészített egy adagot a kávéfőzőbe. Noah elmosolyodott. Néha az az érzése támadt, mintha a fiú olvasna a gondolataiban. Mire lepakolt és kezet mosott, elkészült a kávéja, tökéletesen az ízlése szerint, mint mindig. Jake időközben visszatelepedett a kanapéra, Noah pedig leült mellé.

– Tudni szeretném: akkor most szakítottunk?

A férfi kezében megállt a kanál, és csilingelve ütődött a bögre szélének, amikor elengedte. Váratlanul érte a kérdés, arra számított, hogy még halogatni fogják a témát. Persze Jake egyenesebb nála…

– Te mit szeretnél?

– Ne háríts, válaszolj! – szólt rá a fiú halkan, a tekintetét mereven az asztalon tartva, mintha félne attól, amit az arcán lát. – Azt akarom, hogy légy velem őszinte, még ha esetleg nem is fogok örülni annak, amit hallok. Ígérem, nem száll el az agyam.

Noah nehéz szívvel kortyolt bele a kávéjába. Jake egész lényében ott vibrált a visszafojtott rettegés, de a férfi nem tudta, a szakítástól fél ennyire, vagy a saját esetleges reakciójától. Mindkettőt megértette volna. Amikor az első nagyon heves vitájuk alkalmával szóba került, hogy külön folytassák, Jake dühében úgy állon vágta, hogy felszakadt a szája, mégsem tudott haragudni. A fiúnak szüksége lett volna rá, erre ő meg akart futamodni. A következőt már nem tudta ilyen könnyen megbocsátani, pedig Jake megesküdött, hogy többé nem fordul elő. És bár nem hazudott, az utolsó eset véletlen volt, a fiú utána hetekig megérinteni sem merte.

– Noah!

Egy világot érzett a nevébe zárva rezegni: Jake világát.

A férfi felsóhajtott, és az asztalra tette a bögrét, majd lassan végigsimított a fiú karján, elérve, hogy felé forduljon.

– Szeretném helyrehozni, ha még van mit.

Jake reszketegen fújta ki a tüdejében rekedt levegőt, és lehunyta a szemét. Aztán elmosolyodott, hozzábújt, a vállára hajtotta a fejét.

– Akkor ugyanarra vágyunk.

– Nem ígérem, hogy sikerül is.

– Nekem elég, ha próbálkozol – suttogta a fiú, mielőtt a szájára hajolt. A csók kisöpört mindent Noah gondolataiból. A kék tekintet foglyul ejtette az övét, belémart a tudat, hogy majdnem ellökte magától Jake-et. – Elképzelésed sincs, mennyire hiányzol.

– Szerintem van – felelte Noah, és párja derekára csúsztatta a kezét, hogy átölelje. Sokáig üldögéltek így, pedig jól tudták, hogy ez csak egy nagyon pici lépés felfelé, zuhanni pedig sokkal könnyebb…

***

– Holnap értekezlet lesz, később jövök – szólalt meg este Noah, miközben bemászott az ágyba.

– Jól van.

A férfi megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy Jake ágyneműje visszakerült az övé mellé, és a fiú éppen lefekvéshez készül. Előző este még attól tartott, hosszúra fog nyúlni köztük a mosolyszünet, de úgy tűnt, Jake vagy megbocsátott neki, vagy csak nagyon jól játssza.

Ha Jake-nek baja volt, mindig elhitette a környezetével, hogy minden rendben. Noah ebbe a problémába már egyszer nagyon belefutott, nem szerette volna megismételni.

A fiú ledőlt mellé, az oldalára heveredve nézte őt.

– Mi az?

Jake azonban nem mondott semmit, hanem közelebb bújt hozzá, a szájára tapadt, egyre intenzívebbé téve az érintést.

– Jake…

– Csitt. Kívánlak.

A fiú nem kért, egyenesen követelt. Az álla alatt csókolta végig, a nyakára hajolt, mielőtt újra az ajkát vette célba. Heves volt, mintha csak ki akarná használni, hogy végre újra része lehet benne, Noah pedig nem tudott ellenállni. Izgatottan engedte, hogy Jake a hasára gördítse, az utolsó ép gondolata pedig az volt, hogyan bírta nélküle ilyen sokáig.

Már a kapcsolatuk elején is elképesztette, hogy bár Jake néha meglehetősen nehezen kezeli az indulatait, ha a szexben ő irányít, hihetetlenül fegyelmezett. Most is az utolsó pillanatig nyújtott minden érintést, megérezte, amikor Noah a határon táncol, csak akkor adta meg neki, amire vágyott. Az évek során ezt tökélyre fejlesztette, ismerte párja minden rezdülését, élt is ezzel a tudásával, és Noah még mindig nehezen hitte el, hogy ezt tényleg mind mellette tanulta.

A férfi kifulladva, izzadtságtól csatakosan próbált visszatalálni a testébe. Úgy érezte magát, mintha Jake porrá égette volna, az egész teste belebizsergett a kéjbe.

– Mi a bánatért nem szeretkeztünk mi hónapokig?

Noah maga is meglepődött azon, hogy hangosan kimondta, amire gondolt. Jake hümmögött egy sort, aztán a tarkója alá tette a kezét, mielőtt megszólalt:

– Valami miatt mindig fújtunk a másikra, és egyikünk sem akart első lenni a békülésben. Talán – felelte bizonytalanul, Noah pedig elmerengve bólintott. Igen, talán ez állhatott a háttérben. Jake elmosolyodott. – Még egy ilyen időszakot elképzelni sem akarok, úgy készülj!

Noah felnevetett. Vigyorogva figyelte, ahogy párja felkel, és magára hagyja. A tekintete végigsiklott a fiú alakján. Nem, esze ágában sem volt még egyszer engedni, hogy idáig fajuljanak a dolgok.

A telefon aprót pittyent az éjjeliszekrényen. Noah kíváncsian nyúlt utána, aztán rögtön el is komorult.

Jó estét, tanár úr! Gondolom, észrevette, hogy nem voltam ma órán. El tudná küldeni, miből kell készülnöm a következőre? :)

Noah nagyot nyelt. Miért őt kérdezi a fiú? Persze köztudott, hogy tanár létére elég aktív a közösségi oldalakon, és a diákjait sem rázza le, de Cody mástól is megszerezhette volna a leckét…

Enyhén megremegett a keze, miközben gépelni kezdte a választ. Haragudott magára, amiért ennyire hevesen reagált egy nyavalyás üzenetre. Épphogy elküldte, amikor Jake visszaért.

– Ki zargat már ilyen későn?

– Egy diák kérdezett a leckéről.

Féligazság volt, Noah igyekezett természetes lenni, Jake mégis gyanút fogott. Megakadt a mozdulat közben, és úgy nézett rá, mintha a lelkéig látna.

– Egy bizonyos diák?

Noah nem bírta állni a tekintetét, ezzel azonban el is árulta magát. A fiú azonnal dühbe gurult, ingerülten lökte vissza a takarót, ami alá épp bebújni készült.

– Épp most szeretkeztünk, erre te rögtön neki írogatsz?!

– Csak megírtam a tananyagot és jobbulást kívántam, mert beteg!

Jake nevetni kezdett.

– Mindjárt sajnálni fogom – morogta, majd felkapta a párnáját, hogy ismét kiköltözzön a kanapéra.

– Várj! – A férfi elkapta a karját, erővel visszahúzta maga mellé, az orra alá dugta a telefonját. – Akár meg is nézheted, mit írtam. Nem titkoltam el semmit.

Jake nehéz szusszanással pillantott a képernyőre. Noah tényleg egy teljesen hivatalos választ küldött, Cody azonban ezt a pillanatot választotta, hogy visszaírjon. A szöveg láttán viszont nemcsak Jake, hanem Noah is megdermedt.

Köszönöm. És ne aggódjon, ilyen könnyen nem szabadul ám meg tőlem! :P

Noah sóhajtva vette el Jake elől a mobilt, és elengedte a fiú karját. Jake nem mozdult, még levegőt is alig vett.

– Kint alszom – szólalt meg remegő hangon.

– Maradj!

Noah szíve még akkor is hevesen dobogott, amikor Jake ledőlt mellé. Tartott tőle, hogy megint nagyon elszúrta. Biztosítani akarta a fiút, ehelyett felzaklatta…

***

Jake futott. A fülében dübörgött a lejátszóból a zene, miközben úgy rohant, mint az őrült. Alig pihent az éjjel, mégis úgy érezte, mintha rengeteg felesleges energiája lenne. Ha dühös volt, mindig igyekezett így levezetni, addig fárasztani magát, amíg szinte össze nem esett. Akkor biztos, hogy semmi hülyeségre nem marad ereje és indulata.

Szóval Cody. Most, hogy már a nevét is tudta, még valóságosabbnak tűnt. Mintha a kísértet testet öltött volna, mégis ott lebegne folyamatosan körülötte. Meg sem nézte az arcképét, nem volt rá ideje, annyira kirántotta alóla a talajt az üzenet. De a neve… az nagyon megmaradt benne.

Este úgy érezte, nem bír Noah közelében maradni, az elkeseredés újult erővel öntötte el. Hiszen pár órája békültek ki… Noah azonban annyira őszintén kérte, hogy elgyengült. És ahogy előző nap is, szintén arra jutott, hogy veszekedéssel nem lehet harcolni.

Flört. Próbált arra gondolni, hogy ő magyarázza félre, de biztosra vette, hogy hiú ábránd. Ha semmi esélye nem lenne Codynál, Noah nem bizonytalanodott volna el. Ez már biztosan a sokadik jel.

Kezdett szúrni a tüdeje, az izmai is jelezték, hogy ideje kicsit visszavenni, így lassított, majd sétára váltott. Le akart higgadni, mire hazaér, mert nem veszekedhetnek megint.

Egy sarokra volt a háztól, amikor megtorpant az egyik kirakat előtt. Már jó ideje izgatta a fantáziáját, de félt attól, Noah mit szólna az ötlethez. Ezúttal azonban eljátszott a gondolattal, hogy kész tények elé állítja a férfit. Végül továbbment, úgy volt vele, hogy még ráér dönteni, ha eddig húzta, pár nap már nem számít. Úgy tervezte, ez lesz a saját ajándéka a születésnapjára.

A maradék távot ismét futva tette meg, mire felért a lépcsőn, alig érezte a tagjait. Sejtette, hogy Noah ébren lesz, ilyenkor már javában készült munkába. Sokáig elmaradt, legalább egy órát futott, neki sem volt sok ideje indulás előtt, ha még tusolni is akar.

– Jó reggelt!

– Neked is.

Jake levetette magát a nappaliban a földre, és lihegve fújta ki magát. Noah felé nyújtott egy pohár vizet, amit a fiú mosolyogva fogadott el.

– Mennyit aludtál?

– Nem túl sokat.

– Sajnálom.

Jake visszaadta a kiürült poharat, aztán hagyta, hogy Noah felsegítse a padlóról. Látta a férfi szemében a hezitálást, mielőtt közelebb hajolt, és megcsókolta. Túl gyengéd volt, egyenesen óvatoskodó, mintha attól félne, hogy elzavarja a tegnapi után, pedig eszébe se jutott ilyesmi.

– Lezuhanyozom.

Lehunyt szemmel állt a vízsugár alatt. Érezte, hogy van még esélye, és mindent be fog vetni, hogy annak a másiknak ne legyen…

Mégis az egész napjára rányomták a bélyegüket az esti események. Hiába békültek ki, nem tudott megnyugodni, így nem, hogy tudta, van miért aggódnia. Egyenesen rettegett attól, hogy Noah csak azért van vele, mert azt hiszi, esélytelen Codynál.

Három év. Egyszerűen nem akarta elhinni, hogy tényleg idáig jutottak. Nem volt zökkenőmentes az eleje sem, főképp a korkülönbség és az iskola miatt, a titkolózás az agyára ment, miközben Noah állandóan arról faggatta, megéri-e ő mindezt. Neki nem voltak démonai, amikkel küzdenie kellett, helyette Noah kétségeivel harcolt folyamatosan. Aztán a nyakába szakadt a jéghideg valóság, amikor végre nyugodtan színt vallhatott, és azzal a lendülettel repült otthonról.

Szüksége volt valamire, amibe belefojtja az indulatait, és mire egyáltalán rájött, mire készül, már ott állt az üzlet előtt. Egyetlen pillanatig hezitált, majd határozottan belépett az ajtón. Egy harmincas, kivarrt, mosolygós szemű fickó fogadta, ő pedig rövid beszélgetés után letette elé a papírt. A férfi bólogatott, aztán fel sem pillantva faggatni kezdte:

– Színes legyen, vagy fekete-fehér?

Jake elgondolkodva nézte a mintát.

– Pont ugyanígy. Tegyél bele egy kis vöröset és sárgát úgy, hogy kihangsúlyozza, de ne legyen giccses.

– Rendicsek. Hova szeretnéd?

– Mellkasra. A szívem fölé, de ne lógjon ki a pólóból.

– Hm. Akkor kicsit lejjebb kell tennem. Mit szólnál, ha a szárnyak esnének mellkasra, a lángoló tollak pedig a hasadig futnának? Olyan tenyérnyi nagy lenne az egész, kicsit nagyobb.

– Jó.

A fiú ledobta a dzsekijét és a pólóját, aztán leült a felkínált székre.

Régóta vágyott erre. Már akkor tudta, mit szeretne, amikor felvetődött benne, hogy tetoválása legyen. Oda sem nézett, amíg el nem készült, mert egyben akarta látni.

– Szép ez a rajz. Ki csinálta?

– Az édesanyám.

– Nagyon tehetséges.

– Az volt.

Az igazi főnixmadár. Hosszan harcolt, hamvaiból éledt újjá éveken át, amikor már mindenki lemondott róla, mielőtt legyőzte volna a leukémia. Az utolsó lángokból ő sem tudott szárnyra kapni…

Jake emlékezett, hányszor ült az ágya mellett a kórházban, amíg lehetett. Olvastak. Felváltva, attól függően, ki választotta a könyvet. Ez volt az ő közös szórakozásuk, ha már kirándulni nem mehettek. A hiány ismét mélyen a lelkébe mart, szorosan lehunyta a szemét.

Az édesanyja mindig azt mondta, úgy kell élni, mint a főnixek. Sosem feladni, mert minden kis halállal csak erősebbé válunk. Nem csak a test küzd, az elme és a szív is. Jake azonban néha úgy érezte, neki nincs elég ereje a kis harcokhoz sem.

Mindig magánál tartotta az édesanyja egy-egy művét. Sokszor rajzolt neki, a kérésére általában ugyanazt. Egyedül ezek maradtak meg szép emlékként a gyerekkorából, a többi kitörlődött az utolsó otthoni estén.

Noah. Az egyetlen, aki még képes volt közel jutni a szívéhez, pont ezért tudta újra és újra megsebezni, akaratlanul.

– Készen vagyunk.

Jake teljesen a gondolataiba mélyedt, így zárta ki valamennyire a fájdalmat, a mély hang térítette csak magához. Egy pillanatra csodálkozva nézett a férfira, aki a falon lévő tükörre mutatott.

Jake alaposan szemügyre vette magát. A minta szinte tökéletes lett, majdnem ugyanolyan, mint az édesanyja rajza. Legszívesebben megérintette volna, de a férfi elkapta a kezét.

– Adok egy ápolási útmutatót. Kezdjük azzal, hogy csak tiszta kézzel fogdosod!

Jake zavartan engedte maga mellé a karját. Figyelt, türelmesen végighallgatta, mi a teendője, aztán fizetett, és hazaindult. Elégedett volt, és jókedvű, pedig tudta, hogy Noah nagyon nem lesz boldog. De ezt most kivételesen magáért akarta.

A lakásban csend honolt, és a fiúnak eszébe jutott, hogy Noah előre szólt az értekezletről. Ledobta a csomagját a kanapéra, majd a fürdőben ismét megcsodálta a mellkasán elterülő mintát. A bejárati ajtó hangjára gyorsan visszavette a felsőjét, aztán várt egy-két percet, mielőtt kiment üdvözölni Noah-t.A férfi azonban gyanakodva, egyenesen ijedten méregette.

– Mi történt?

– Tessék?

Jake azonnal kapcsolt, amint meglátta Noah mellett az asztalra pakolt gyógyszertári holmit. Ő akarta szóba hozni a tetoválását, de szem előtt hagyta a szatyrot.

– Nem így akartam, hogy megtudd…

– Csak ki vele! Megsérültél?

Jake elmosolyodott Noah aggodalmán. Vett egy mély lélegzetet, kifújta, majd lehúzta a pólóját. Noah szeme elkerekedett, a férfi döbbenten pillantott felváltva a mellkasára és a szemébe. Amint felfogta a látványt, összehúzta a szemöldökét, és dühösen meredt Jake-re.

– Azt mondtad, átgondolod.

– Ezelőtt fél évvel – hagyta rá a fiú, és ha már úgyis levetkőzött, visszament a fürdőbe, óvatosan leszedte a fóliát, áttörölte a tetoválást. Hallotta, hogy Noah megáll a fürdőajtóban, de nem zavartatta magát. Lefertőtlenítette a területet, közben csak azért sem mutatta ki, hogy legszívesebben sziszegne a fájdalomtól. Az egész minta égett és sajgott.

– Tudod, mi a véleményem az ilyesmiről.

– Te pedig azt, hogy mi az enyém.

Noah hangosat sóhajtott.

– Barátkozz meg vele – mondta mogorván a fiú, neheztelve, amiért a férfi nem fogadja el a döntését.

– Fájt?

– Egy kicsit.

– Fordulj, szeretném megnézni! – kérte beletörődve Noah, Jake pedig várakozva pördült meg. A férfi közelebb lépett, szemügyre vette a tetoválást, aztán elmosolyodott, amikor felfogta, mit lát. A fiú szemébe nézett. – Édesanyád emlékére?

– Részben.

– És mi miatt még?

Jake visszafordult a tükör felé, a fóliáért nyúlt, hogy feltegye a sebre, de Noah kivette a kezéből, hogy segítsen neki. A fiú szórakozottan figyelte Noah ujjait, ahogy gyengéden a bőrére tapasztja a ragasztót.

– Haragszol?

– Nem örülök, de a te tested. Ebbe nem szólhatok bele – felelte a férfi, Jake pedig csillogó szemmel hajolt közelebb hozzá.

– Szeretlek.

***

Jake nem bírt aludni. Legalább egy órája forgolódott nyugtalanul, amikor végül feladta. Az ágy szélére csúszott, hogy felkeljen, de Noah álmos hangja megállította:

– Mi a baj?

– Csak beveszek egy fájdalomcsillapítót.

– Mid fáj? – motyogta a férfi félálomban, értetlenül pislogva.

– A fejem.

– Azt hittem, a tetoválás. Azt megérdemelnéd – felelte Noah kómásan, majd visszafeküdt a párnára. Jake majdnem felnevetett az őszinte reakción, és egyáltalán nem sértődött meg. Végigsimított párja hátán, aztán a konyhába ment. Bevette a gyógyszert, utána azonban csak állt a pohárral az ablakban, a sötétet figyelte. Odakinn szélvihar tombolt, a fák hajlongtak, levelek és ágak repkedtek össze-vissza, kaotikus látványt alkotva. Jake pillantása a szekrényen felejtett cigarettára esett. Letette a vizet, kivett egy szálat.

Egy időben Noah annyit dohányzott, hogy végül ő is rászokott. A férfi ettől észbe kapott ugyan, de már későn. Jake a hangulatát szerette a cigarettázásnak: imádta figyelni a füst útját, érezni a kesernyés ízt a szájában.

– Nem jössz vissza?

Jake összerezzent. Noah mellé ért, követte a tekintetét, majd felé fordult, őt figyelte. Éberebbnek tűnt, mint pár perccel ezelőtt, és Jake nem tudta mire vélni az átható pillantást, amivel méregette, mielőtt felsóhajtott.

– Ilyenkor szeretném tudni, mire gondolsz.

Jake hümmögött, miközben Noah felé tartotta a dobozt. A férfi az öngyújtóért nyúlt, aztán csendben cigarettázott. Nem faggatta tovább, Jake mégis válaszolt.

– Mindig másra.

– Most?

Jake elmosolyodott.

– Most arra, hogy ezt mikor kérdezted meg utoljára.

– Nem tudom. Régen – vonta meg a vállát Noah, és teljesen hátat fordított az ablaknak, Jake szemébe nézett.

– Miért? Többé nem voltál kíváncsi rá?

– Dehogynem. Csak te már nem válaszoltál.

Jake elkomorult, és inkább újra kifelé bámult.

– Hm. Azon merengtem, hogy szeretném semmissé tenni az elmúlt pár hónapot. Nem engedni, hogy így elveszítsük egymást – vallotta be, mire Noah megrázta a fejét.

– Nem hinném, hogy ez lehetséges.

– Akkor legyünk olyanok, mint a főnixmadarak – mondta a fiú elmélázva. Noah a mellkasára csúsztatta a kezét, óvatosan körberajzolta a mintát.

– Ezért?

– Ezért is.

– És még? – kérdezgette tovább a férfi rendületlenül, mintha meg akarná fejteni.

– Olyan erős akarok lenni, mint ő volt. Most nem érzem magam annak.

Noah végigsimított a fiú karján, közben elnyomta a csikket a hamutálban.

– Gyere vissza aludni! – kérte, és megvárta, míg Jake követi.

3.

– Csavarogni akarok.

Noah felpillantott a dolgozatból. Péntek késő este volt már, csak azért kezdett bele a javításba, mert megígérte Jake-nek, hogy a hétvége az övék. A fiú eddig csendben olvasott vagy netezett, hogy ne zavarja, de úgy tűnt, eddig bírta.

– Merre?

– Menjünk le a tengerhez!

Noah annak ellenére meglepődött az ötleten, hogy régen viszonylag sokat jártak a partra. Még az elején, amikor nem akarták, hogy a környéken együtt lássák őket, egyenesen menekültek a kihaltságba, kitapasztalták a kevésbé forgalmas helyeket. Talán igaza van a fiúnak, most is azt kellene tenniük, felidézve a régi időket.

– Azért akarsz órákat utazni?

– Annyira nincs messze. Sirályokat szeretnék hallgatni – felelte Jake, és kérlelőn nézett rá. Noah nem bírt ellenállni neki.

– Jó, de kocsival megyünk, mert ennyi időt nem vagyok hajlandó motoron tölteni.

– Annyira tudtam, hogy ezt fogod mondani – nevetett a fiú. – Jól van, nekem úgy is jó. Sok van még hátra? – mutatott a papírkupacra, Noah pedig megrázta a fejét.

– Mindjárt végzek.

– Akkor megpróbállak megvárni.

Jake ismét kinyitotta a könyvét, bár látszott rajta, hogy nagyon fáradt. Pár perc múlva inkább félre is tette, még megsimogatta Noah karját, aztán hasra fordult, és rövidesen elnyomta az álom.

Noah a gondolataiba mélyedt. A kapcsolatuk nagyon hirtelen zökkent vissza a rendes kerékvágásba, szinte túl könnyen, legalábbis napok óta egy hangos szó sem hangzott el köztük. A baj csak az volt, hogy míg úgy tűnt, Jake tényleg képes ugyanúgy viszonyulni hozzá, mint régen, ő továbbra is bizonytalannak érezte magát. Az persze sokkal egyszerűbbé tette, hogy Cody hiányzott az iskolából. Kísértés nélkül egyszerűbben boldogult, de a következő héten eldől, képes-e úgy is elég erőt fektetni a békülésbe, hogy a fiú ott lesz egy karnyújtásnyira.

Annyi mindent elrontott az elmúlt időszakban, néha már közeledni sem mert Jake-hez, miközben párja is bezárkózott. Noah teljesen belelovallta magát a gondolatba, hogy Jake miatta maradt magára. Túl későn jutott el a tudatáig, hogy saját magától is megfosztja.

Inkább igyekezett újra a maradék dolgozatra koncentrálni. Miután végzett, az éjjeliszekrényre tette a kupacot, leoltotta a lámpát, és az oldalára fordult.

Jókedvűen ébredt. Jake-et azonban már nem találta maga mellett, a fiú a nappaliban tévézett.

– Jó reggelt! Mikor keltél? – kérdezte Noah, amikor a konyhába lépett. Félig kómásan töltötte ki magának a kávét, amit a fiú lefőzött neki. Nem értette, az emberek hogyan képesek enélkül létezni, de Jake sem élt vele, és ő könnyen magához tért reggelente.

– Egy órája. Futni akartam, de a tetoválás miatt még nem merek.

– Mennyi idő, amíg meggyógyul? – érdeklődött Noah, miközben az asztalhoz telepedett. Ilyenkor általában a mobilját nyomkodta bambulásként, de most örült, hogy beszélgetnek.

– Pár hét. Ha viszont kidobja a festéket a bőröm, mehetek korrigáltatni.

– Értem. Mikor induljunk?

– Amikor elkészülsz – felelte a fiú, és felkelt. – Reggelizel vagy csomagoljak?

– Majd később. Mindjárt összeszedem magam – ásított Noah, aztán a cigarettájáért nyúlt. Figyelte, ahogy Jake szendvicseket csinál, a mennyiségből és a hűtőtáskából pedig sejtette, hogy a fiú egész napos programot tervez.

Útközben Jake az egyetemről mesélt. Noah-ban most tudatosult, mennyi mindenről lemaradt, a fiúnak legalábbis az összes sztorija újdonsággal szolgált számára. Nem bírta elhinni, hogy ennyire keveset kommunikáltak az elmúlt időszakban. Amikor Jake hozzáköltözött, a körülmények ellenére boldoggá tette, hogy együtt élhetnek. Csak éppen nem úgy alakult, ahogy tervezték…

Mikor megérkeztek, leültek egy szendviccsel a kezükben a partra, és hallgatták a tenger moraját.

– Most mi jár a fejedben?

– Hm. – Jake elgondolkodva rágta az ételt, mielőtt kimondta ugyanazt, ami Noah-t is foglalkoztatta. – Az, hogy most jól megvagyunk. Eddig miért nem ment?

– Talán csak meg kellett beszélni, mi van a háttérben.

– Lehet – hagyta rá Jake, Noah azonban nem érte be ennyivel. Ő megosztotta a saját kétségeit és démonait, a fiú viszont szokás szerint hallgatott.

– De te megint nem mondtál semmit.

Jake értetlen arccal fordult felé, aztán valószínűleg rájött, miről van szó, mert elkomorulva bámulta ismét a vizet. Lenyelte az utolsó falatot, összegyűrte a csomagolást. Noah nem tudta eldönteni, hogy válaszol-e, de amikor már majdnem noszogatni kezdte, Jake végre újból megszólalt:

– Azt hittem, azzal rontottam el, hogy megütöttelek.

A férfi sejtette, hogy Jake nehezen beszél erről. Szégyellte, és bár rengetegszer bocsánatot kért, ő kevésbé tudott megbocsátani magának.

– Az is hozzájárult.

– Úgy éreztem, nem állsz mellettem – árulta el Jake, de nem folytatta, hanem a kóláért nyúlt, annak szentelte minden figyelmét, még véletlenül sem nézett Noah-ra. A téma túl kényes volt, eddig mindig üvöltözésbe torkollt, és mindketten tartottak tőle, hogy most is ez lesz.

– Igazad volt. Jobban kellett volna, hogy támogassalak. Sajnálom.

Jake bólogatott.

– Még mindig nem akarom elhinni, hogy apa így reagált. Azt hittem, szeret. De ahogy rám nézett… és amiket mondott… Különösen az fájt, amikor hozzám vágta, hogy az anyám forog a sírjában. – Jake lehunyta egy pillanatra a szemét. Noah a fiú kezére csúsztatta a sajátját, hogy megnyugtassa, mire Jake elmosolyodott. – Miközben én csak meg akartam osztani vele, hogy boldog vagyok. Igazad volt, hogy nem engedted hamarabb a vallomást, pedig néha nagyon utáltalak érte.

– Ráéreztem, hogy baj lesz.

– De már nem gondolod azt, hogy az egész a te hibád, ugye? – pillantott Jake Noah-ra, mire a férfi megrázta a fejét. – Jó, mert ha még egyszer azzal jössz, hogy nem érsz ennyit, és szakítsunk, költözzek haza, én tuti megőrülök.

– Nem bírtam nézni, hogy szenvedsz.

– Hiszel benne, hogy rendbe hozhatjuk, ugye? – kérdezte Jake komolyan.

– Különben nem próbálkoznék.

– Jó – felelte a fiú megkönnyebbülve. – Tudod, azt gondoltam, azért megy tönkre, mert marakodunk, de álmomban sem jutott volna eszembe, hogy képbe jön valaki más.

Mindketten megdermedtek. Jake-nek nyilván csak kicsúszott a száján, Noah pedig igyekezett nem is gondolni rá. Felsóhajtott, de Jake láthatóan nem akart erről beszélni, mert felpattant, és a tenger felé indult, úgy szólt vissza:

– Szerinted hideg a víz?

– Eszedbe ne jusson belemenni! – kiabált utána Noah, de a fiú kinevette. – Komolyan, Jake!

– Jól van. Csak a kezemet mártom meg benne.

Noah hitetlenkedve csóválta a fejét. Megfejtendő talány, néha így jellemezte magában Jake-et. Nem, bármennyire is úgy érezte, ismeri őt, nem volt képes teljesen megfejteni. Talán pont ezt találta benne annyira varázslatosnak. A szokásait tudta, a gondolataiba nem látott bele, pedig néha sokat adott volna érte. Akkor talán minden más lenne most. Egy darabig azt hitte, tud benne olvasni, aztán ráeszmélt, hogy kívül rekedt…

***

– Nem találok egy hivatalos papírt.

Jake az egész lakást felkutatta, ami azzal járt, hogy mindent át is pakolt. Noah meglepve vette észre, mekkora rend lett hirtelen, pedig előtte fel sem tűnt neki a rumli. A fiú azonban nem volt elégedett, mert ha az az irat nincs a lakásban…

– Haza kell menned? – kérdezte Noah idegesen, Jake pedig nem épp lelkesen bólintott. – Elkísérjelek?

– Na, csak az kéne még – fújtatott dühösen Jake, aztán megrázta magát, és kísérletet tett rá, hogy higgadt maradjon. Szüksége volt a hidegvérére. Bűnbánóan Noah-hoz fordult. – Ne haragudj, nem úgy értettem.

– Tudom. És ha megvárlak a ház előtt?

– Hagyd, megoldom.

Noah nem örült, amikor Jake ezt mondta, mert általában azt jelentette, hogy kizárja őt valamiből. Az pedig feszültséget gerjesztett, végül pedig veszekedést. Ennek ellenére nem tiltakozott, úgysem tudná meggyőzni párját. Nyugtalanul figyelte, ahogy Jake öltözik, de meg sem döbbent makacsságán. Képes motorral menni, amikor a családját az is bosszantja. Valahol mélyen megértette a fiúban dúló dacot, még ha szerinte nem is vezet sehová.

– Sietek haza – búcsúzott Jake, de látszott rajta, hogy a pokolba kívánja a látogatást. A kesztyűjét csatolta be, amikor Noah odalépett hozzá. Jake kérdőn rápillantott, de ő csak röviden megcsókolta.

– Vigyázz magadra!

Jake biccentett, majd elindult. Reménykedett benne, hogy nem fut össze az apjával, és hogy még nem dobta ki a cuccait. Akaratlanul felidéződött benne az előző alkalom, amikor naiv módon békülni próbált.

A kulcsa nyitotta a zárat, ettől kicsit megkönnyebbült. Tartott tőle, hogy még a bejáraton sem jut át, de a félelme alaptalannak bizonyult. Levette a cipőjét, óvatoskodva lépett a nappaliba.

– Jake?

A nagyanyja kinézett a szobából, a fiú pedig összerezzent a hangjára. Hiába készítette magát lelkileg a találkozásra, váratlanul érte.

– Szia, nagyi! Csak pár dologért jöttem, amire szükségem lenne, aztán el is tűnök… – kezdett bele, de az asszony leintette.

– Szedd össze, én addig csinálok egy teát – mosolygott rá, Jake pedig kalapáló szívvel bólintott. Felrohant a régi szobájába, de odabent azonnal megtorpant. Minden ugyanúgy volt, ahogy hagyta, mégis rossz érzés fogta el. A hiány vaskarma belémart, és fojtogatta.

Régen szerette ezt a kis szobát. Amikor még az édesanyja élt, annyira más volt minden. Aztán a nő szervezete Jake tizennegyedik születésnapja előtt pár nappal feladta, és az egész család szétesett.

Minden hivatalos iratát eltette, amit megtalált. Egy régi fényképalbum akadt a kezébe, azt is berakta a táskájába. Amikor az apja kidobta, olyan sietve kellett távoznia, hogy pár ruhán kívül tényleg csak a legszükségesebbeket vitte.

Elkapta a nosztalgia, szinte fel se figyelt rá, hogy keresi a legkedvesebb dolgait, és őszintén sajnálta, hogy nem hozott nagyobb táskát. Talán ha motor helyett autóval jön…

Mire végzett, igyekezett úgy tenni, mintha nem viselné meg ez az egész. Leült a nagymamájával szemben, megvárta, amíg ő kérdez. Megállta, hogy megborzongjon az átható tekintettől, ami rászegeződött.

– Hogy vagy?

– Jól.

– Sápadtnak tűnsz – jegyezte meg az asszony, Jake pedig röviden felnevetett. Hitetlenkedve nézett fel, és nem kevés gúnnyal a hangjában szólalt meg:

– Ne tegyél úgy, mintha érdekelne. Hónapok óta még csak fel sem hívtál.

– Te dobtál el minket.

– Tessék?! – Jake felpattant, és idegesen lépkedett körbe a szobában. – Választás elé állítottatok!

– Te döntöttél mellette.

– Önmagamat választottam! – fakadt ki a fiú, a nagyanyja viszont csak a fejét rázta, és teljes nyugalommal fogadta a kitörését.

– Előtte nem voltál ilyen…

– Milyen? – szakította félbe Jake. – Meleg? Dehogynem! Ugyanaz vagyok, aki…

Nem bírta folytatni. A szavak abban a másodpercben haltak el benne, amikor meghallotta a bejárati ajtó nyitódását. Elöntötte a pánik, mégis lefagyva álldogált ugyanott, megmozdulni is félt.

– Mi a…

A káromkodásból ítélve a férfi valószínűleg észrevette a cipőjét és a kabátját. Jake lehunyta a szemét, hevesen dobogó szívvel várt. Egy lépés, még egy…

– Mit keresel itt?!

– Apa – biccentett Jake, az apja szeme pedig dühösen megvillant. A fiú pont erre számított, mégis úgy érezte, mintha jeges vízzel öntötték volna nyakon.

– Mondtam, hogy ne nevezz így! Ki engedte meg, hogy ide gyere?

– Már megyek is.

Jake elhúzta a száját, aztán hátat fordított, és elsétált. Remegő kézzel fűzte a bakancsát, igyekezett olyan gyorsan eltűnni, ahogy csak tudott. Aztán felpattant a motorra, és vissza sem nézett.

Hazafelé inkább megállt, mert nem akarta, hogy Noah észrevegye, mennyire kibukott. Tudta, hogy úgyis kiszúrja majd, de addigra egy kicsit meg kellett nyugodnia.

Az első gondolata Lindsay volt, és reménykedett, hogy a lány nem alszik. Bár talán még azt sem bánta volna, ha felébreszti, hallani akarta a hangját, mert közel állt az összeomláshoz. Annyi hónap után most tudatosult benne igazán, hogy ezt már nem lehet rendbe hozni. Valószínűleg soha nem is lehetett, csak ő nem akarta elfogadni.

– Szia, mizújs?

Lindsay kérdése tapogatózó volt, valószínűleg azt hitte, Noah-val veszett össze. Amennyire Jake vágyott arra, hogy a nővére nyakába zúdítsa a baját, olyan gyorsan torpant meg. Pont neki panaszkodjon erről?

– Szia! Nem sok.

– Aha, hallom a hangodon.

Jake elmosolyodott. Ahhoz képest, hogy külön nevelkedtek, a nővére ismerte a legjobban. Annyira, hogy telefonon keresztül is megmondta, ha valami bántotta.

– Az apánk egy szemétláda – bukott ki belőle, Lindsay pedig felkacagott a vonal túlvégén.

– Gyöngyvirágom, ez nem újdonság – közölte komolyabban. – Mit kerestél otthon? Szakítottatok?

– Nem, kibékültünk. Pár papír miatt mentem vissza.

– És mi történt?

Jake röviden elmesélte, aztán csak ült tovább az út szélén, tépkedte a fűszálakat. Lindsay egy darabig semmit sem mondott, de ebben a csendben több volt a vigasz, mint ezer szóban. Jake tudta, hogy a lány együttérez vele, ehhez nem kellett megszólalnia.

– Hol vagy most?

– Az út mellett, a pataknál.

– Miért nem mész haza Noah-hoz?

– Nem akartam rajta levezetni a dühömet – vallotta be Jake, Lindsay pedig hatalmasat sóhajtott. Pontosan ismerte a történetet, teljesen megértette Jake félelmét.

– És már jobb?

– Fogjuk rá. Viszont muszáj indulnom, mert így is aggódik.

– Jól van. Vigyázz magadra!

Jake pár percet még üldögélt, mielőtt visszatolta a motort az útra. Gyorsan hazaért, és meg sem lepődött azon, hogy Noah mennyire megkönnyebbült, amikor belépett a lakásba. Legszívesebben az ölelésébe bújt volna, de attól tartott, utána képtelen lenne tartani magát.

– Minden rendben?

Röviden és szűkszavúan összefoglalta neki is, mi történt, miközben kipakolt a táskából.

– Sajnálom.

Jake vállat vont, mintha nem számítana, de Noah is pontosan tudta, hogy nem így van. Nem faggatta tovább, felfogta, hogy Jake nem akar beszélni róla. Ha mégis, úgyis ő fogja visszaterelni rá a szót.

– Ezt szerintem még sosem mutattam. – Jake egy rajzot adott át Noah-nak, amin a férfi meglepetten fedezte fel saját magát. – Az első középiskolás héten csináltam. És ne bízd el magad, mindenkiről készítettem egyet.

– Sosem mondtad.

– Nem jutott eszembe.

Noah figyelmesebben szemügyre vette a rajzot. Jake az évek során már sokszor lerajzolta vagy lefestette, azokat meg is mutatta, de ez valahogy különbözött. Kérdően pillantott vissza párjára, azon tűnődve, szóvá tegye-e, amit észrevett.

– Nem értek hozzá, de elég más, mint a többi – mondta óvatosan, Jake pedig elmosolyodott.

– Amikor ez készült, nem voltam szerelmes beléd.

– Miért, az megszépít? – cukkolta Noah, mire Jake megrázta a fejét, és tovább pakolászott.

– Fontossá tesz. Már minden egyes részleted fontos. Itt még objektíven láttalak – magyarázta, Noah pedig elkerekedett szemmel hallgatta.