Debbie Macomber

KARÁCSONYI KÍVÁNSÁG

Debbie Macomber

KARÁCSONYI
KÍVÁNSÁG

A mű eredeti címe

Dear Santa

Copyright © 2021 by Debbie Macomber

This translation published by arrangement with

Ballantine Books, an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC

Hungarian translation © Kaul Éva

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAUL ÉVA

Szerkesztette

MUSKOVITS ISTVÁN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 689 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

KEDVES BARÁTAIM!

Egy írótól gyakran megkérdezik, hogy honnan veszi az ötleteket. Istenadta ajándék számomra a mesélés képessége, ezért sosem voltam szűkében a történeteknek. Mindenhol történetet látok, amerre nézek. Az élet csak úgy pezseg tőlük. Sok minden adhat ihletet: egy újságcikk, egy kihallgatott párbeszéd, egy film vagy – a Karácsonyi kívánság esetében – egy véletlen találkozás egy tizenegy éves lánnyal.

A férjem unokatestvére elhozta hozzám az unokáját, aki író akar lenni, és szeretett volna találkozni velem. Megkérdeztem tőle, mikor döntötte el, hogy regényeket akar írni. A kislány egy darabig hallgatott, és alaposan átgondolta a válaszát, majd így felelt: „Akkor jöttem rá, amikor leveleket kezdtem írni a Télapónak.” Abban a pillanatban megszületett a fejemben egy Karácsonyi kívánság című könyv ötlete.

Az a karácsonyi kívánságom, hogy mindenki élvezettel olvassa Lindy és Billy történetét. A cselekményt a Washington állambeli Wenatcheebe helyeztem, amit a világ almatermesztő fővárosának neveznek. Az én szülővárosom, Yakima lakói ezt határozottan cáfolják, büszkén hirdetik, hogy almatermesztésben a mi szép városunk az első. Mindkét településen rengeteg gyümölcsöst láthatunk, és egyre több szőlőültetvényt is, amelyek díjnyertes borokat termelnek.

Mindig a legnagyobb örömömre szolgál, ha hallhatok az olvasóim felől. El tudnak érni az összes közösségi platformon, akik pedig hagyományos levelet szeretnének küldeni, azok a következő postacímre tehetik: P.O. Box 1458, Port Orchard, WA 98366.

Kellemes karácsonyt!

2021 karácsonya

Patt és Steve Boothe-nak,
akik csodálatos szomszédok
és még jobb barátok

ELSŐ FEJEZET

„Otthon.” Linda Carmichael befordult az Apple Lane-re, a Washington állambeli Wenatcheeben, és nagyot sóhajtott. Azonnal érezte a családi fészek hívogató melegét. Két teljes hét állt előtte, hogy a családjával együtt ünnepelje a karácsonyt és az új évet. Még sohasem volt ilyen nagy szüksége a pihenésre, mint ebben az évben. Milyen borzalmas év volt!

Lindy egy darabig kisebb cégeknél dolgozott, de három évvel ezelőtt elnyerte álmai állását, sikerült egy marketinggel és weboldaltervezéssel foglalkozó cégnél elhelyezkednie. Az informatikusi diplomája, a grafikusi szakiránya, valamint az addigi tapasztalatai tökéletes jelöltté tették a Media Blastnál. Lindy meg volt győződve róla, hogy a kreativitása nagy hasznára lesz a csapatnak, és biztos volt benne, hogy gyorsan megtalálja a helyét a cégnél. Szerette a munkáját és a lehetőséget, amit nyújtott, de mindig úgy érezte, hogy alulértékelik. Az ünnepek előtt Lindy készített egy kampánytervet a Ferguson Groupnak, az egyik legnagyobb ügyfelüknek. Pontosan ilyen feladatra várt, hogy bebizonyíthassa a rátermettségét. Ha az ő javaslatát választják, akkor végre megkapja azt az elismerést, amit megérdemel. Lindy nem szokta feladni. Az apja egyszer azt mondta neki, hogy ha többet tesz, mint amennyiért fizetik, akkor előbb-utóbb észreveszik az igyekezetét, és nem marad el a kemény munka jutalma. Lindy ezt az elvet vallotta, és apait-anyait beleadott ebbe a projektbe.

De most elhessegette a munkával kapcsolatos gondolatokat, és a ház elé kanyarodott, ahol az élete nagy részét töltötte. Megpillantotta a hunyorgó égőkkel díszített háztetőt és a ház előtt álló két, ismerős szarvasszobrot. A bejárati ajtón egy ezüst és kék bogyókkal díszített, hatalmas örökzöld koszorú lógott. Egy otthon töltött karácsony... Pont erre volt szüksége, hogy megpihenjen az elmúlt hat hónap megpróbáltatásai után.

Lindy még ki sem szállt a kocsiból, amikor kivágódott a bejárati ajtó. Az anyja és Gavallér, a család kutyája rohanni kezdett feléje a hótól frissen megtisztított felhajtón. Az anyja kitárta a karját, Gavallér pedig a combjára tette a mancsát, és a farkát csóválva igyekezett felhívni magára a figyelmét. Lindynek szinte nem is volt ideje belélegezni a szokatlanul hideg levegőt, mert az anyja már be is vonta a meleg házba, aztán magához ölelte. Gavallér ugatva üdvözölte, körberohangálta, és nyüszített örömében.

– Már azt hittem, sosem fogsz ideérni. – Ellen Carmichael segített Lindynek levenni a kabátját. – Milyen volt a hágó? Megnéztem az időjárás-jelentést, és azt mondták, hogy havazott a Snoqualmie térségében. Nem volt semmi gond? Aggódom, hogy nincs hóláncod. Tudom, hogy Seattle-ben nincs rá szükséged, de a hegységnek ezen az oldalán ez alapvető tartozéknak számít.

Lindy felnevetett.

– Az ég áldjon meg, anya! Hadd térjek magamhoz!

Otthon... Itt szeretet veszi körül, és most erre vágyott a legjobban. A konyha meleg volt, és egy adag frissen készült sütemény illatozott a konyhapulton. Lindy családjában a sütés volt a szeretet kifejezési formája. Jóval karácsony előtt megkezdődött a szokásos ünnepi vendégjárás, és tőlük mindig minden baráti család egy hatalmas tál süteménnyel távozott.

– Reggeliztél? – kérdezte az anyja, és a kávéskanna felé nyúlt.

– Nem. Mindenképpen el akartam indulni még pirkadat előtt.

A Snoqualmie-hágón télen nemegyszer vált nehézkessé a közlekedés, és az utat gyakran lezárták a lavinaveszély miatt. Lindy úgy érezte, hogy minél előbb ki kell jutnia Seattle-ből, hogy a lehető leggyorsabban a hegy másik oldalán legyen.

– Akkor ülj le, és gyorsan sütök neked…

Lindy az anyja szavába vágott, és a pulton sorakozó süteményekre nézett.

– Egy kávé és néhány olyan töltött lekváros sütemény elég lesz ebédig.

Az anyja kinyitotta a konyhaszekrény ajtaját, és leemelt egy bögrét. Lindy vett magának a kedvenc karácsonyi süteményéből, és az anyjára mosolygott. Ez a kép élt benne az utolsó néhány hónapban, miközben el kellett viselnie az élet megpróbáltatásait. Az otthon és a karácsony. Ez a tökéletes párosítás fogja kihúzni ebből a mély érzelmi válságból.

A helyzete a Media Blastnál csak a jéghegy csúcsa volt. Lindy nem akarta, hogy az anyja aggódjon, ezért nyár óta magában tartotta a problémái nagyobb részét. És most, közvetlenül a megérkezése után sem akarta rázúdítani őket. Talán majd néhány nap múlva megjön a kedve a meséléshez, amikor már teljesen elmerült az otthonlét nyugalmában.

Lindy megkóstolta az első süteményt, és lehunyta a szemét.

– Esküszöm, hogy egy tucatot meg tudnék enni ebből!

– De nem fogsz, mert már főzöm az ebédet.

Lindy csak most vette észre a tűzhelyen rotyogó ételt.

– Pasta e fagiolit csináltál?

Az olasz leves, amely fűszeres paradicsomszószban főtt cannellini babból, tarkababból és tésztából áll, a családi hagyomány része volt.

– Kovásszal készült zsemlével – tette hozzá az anyja.

A kovász ősét az apja nagyapjától örökölték, aki valamikor Alaszkában élt. Állítása szerint azt egy öreg clondike-i bányásztól kapta. A kovászt az 1890-es évek óta tartják életben, és Lindy szülei több családdal és baráttal is megosztották már. Amióta az eszét tudta, az apja vasárnap mindig kovászos palacsintát készített reggelire. Különleges alkalmakkor pedig az anyja kovászos bucikat sütött, és azt a receptet használta, amelyet a nagymamájától örökölt.

– Anya… – Lindy felsóhajtott. – El fogsz kényeztetni.

– Feltett szándékom. Már nagyon rég nem voltál itthon.

– Itt voltam július 4-én – emlékeztette Lindy az anyját.

Hazajött nem sokkal azután, hogy kivett magának egy saját lakást, és mielőtt megtudta a szörnyű igazságot a…

Lindy elhessegette ezeket a gondolatokat, mert most nem akart a kellemetlen emlékekkel foglalkozni.

– Igen, és az már hónapokkal ezelőtt volt. Pedig nem több ezer kilométerre lakunk egymástól. Seattle alig háromórányira van innen.

– Tudom, tudom… De ne feledd, hogy új lakásba költöztem. Aztán ott volt ez a projekt a munkahelyemen, amely szinte minden hétvégémet lefoglalta. De megérte, mert most két egész hetet tölthetek veled, apával, Chaddel, Ashley-vel és Peterrel.

Lindy öccse a középiskolás szerelmét vette feleségül, és egy almaforgalmazó cégnél dolgozott ellátásilánc-menedzserként. Ashley és Chad egy éven belül megajándékozta a szüleit egy csodálatos fiúunokával. Lindy odavolt a négyéves Peterért. Minden héten beszéltek FaceTime-on, és Lindy gyakran küldött neki ajándékokat, de végül Chad megkérte, hogy fogja vissza magát. Ashley most egy kislánnyal volt várandós, akit Grace-nek fognak hívni, és március első hetére várták az érkezését.

Miután Lindy végzett a kávéval meg a süteménnyel, bevitte a bőröndjét a szobájába. Megállt az ismerős szoba ajtajában, és pontosan olyannak találta, mint amikor elment a főiskolára. Leült az ágy szélére, körülnézett, és eszébe jutott, milyen gondtalan élete volt tinédzserként. A falon egy Jonas Brothers-poszter lógott. A táncoscsapatban használt pomponjai a parafa tábla sarkába voltak bedugva, a táblára tűzve pedig még mindig ott árválkodott a virágcsokor, amelyet a szalagavatón viselt a csuklóján.

Otthon.

Békességet érzett, miközben körülvette az ismerős környezet, mint egy meleg takaró.

– Nemsokára kész az ebéd! – kiáltott fel az anyja a konyhában.

Lindy már végzett a kipakolással. A magával hozott ajándékokat a karácsonyfa alá tette, amely a nappaliban magasodott, az útra néző hatalmas ablak előtt.

– Máris megyek!

Lindy megcsodálta a fát, és csatlakozott az anyjához, aki már két tányérral kiszedett a gőzölgő levesből. A kenyereskosár az asztal közepén állt a vajtartóval együtt.

Lindy rövid imát mondott, és a kezébe vette a kanalat.

– Úgy vágytam már erre a levesre! Sosem lesz ilyen az íze, ha én csinálom, pedig szóról szóra követem a receptet. Valahogy mindig jobb, ha te főzöd.

– Mert szeretettel készül.

Lindy szerette volna megcáfolni az anyját, aki annyira ragaszkodott ehhez a titkos hozzávalóhoz. De nem tehette, mert nem talált helyette más magyarázatot.

Ellen megvárta, amíg Lindy befejezi az evést, aztán komoly arccal a lánya szemébe nézett.

– Várok – szólalt meg.

– Mire vársz? – csodálkozott Lindy.

– Arra, hogy elmeséld, mi van veled. És kérlek, ne próbálj meg lerázni! Jobb, ha elmeséled, mielőtt…

– Anya… Nincs semmi.

Az anyja összehúzta a szemét, és a mutatóujjával megfenyegette Lindyt.

– Lindy Rose! Az anyád vagyok. Senki sem ismer téged nálam jobban. Már egy ideje gyanítom, hogy nem vagy boldog. Szóval mesélj!

Lindy félt, hogy ha egyszer elkezdi, nem tudja abbahagyni.

– Nem csak a munkáról van szó, igaz?

Az anyja tényleg ismerte őt.

– Igen – ismerte be Lindy. – Nem meséltem el mindent a szakításomról Briannel.

Lindy beszámolt a szüleinek arról, hogy szakítottak, de nem ment bele a részletekbe. Nem volt rá képes. Akkor még túlságosan fájt neki, és ez a fájdalom alig enyhült azóta.

– Elég elnagyoltan adtad elő az okokat.

Ennek megvolt a magyarázata. A történtek nagy részét inkább meg akarta tartani magának.

– Az új lakásnak köze volt hozzá?

Úgy látszik, a szülei jól tudnak olvasni a sorok között. Lindy bólintott. Arról volt szó, és még sokkal többről.

– Emlékszem, júliusban említetted, hogy a kapcsolatod Briannel megváltozott. Aztán úgy döntöttetek, hogy elválnak az útjaitok.

Nem sokkal azután, hogy visszatért Seattle-be a szüleitől, Lindy megtudta az igazat Brianről és Celeste-ről. Ez teljesen lesújtotta.

– Szeretted, ugye?

– Igen.

Lindy tényleg szerette Briant. Őszintén és mélyen. A kapcsolatuk elején úgy képzelte, hogy összeházasodnak, és közös életet kezdenek majd, miután elérte a céljait a munkájában. Élvezte a férfi társaságát, de ahogy haladt az idő, látta, hogy Brian még nem áll készen a házasságra. És igazából ő maga sem. A házasság komoly elkötelezettséget jelent.

– Sajnálod, hogy szakítottatok?

– Egyáltalán nem – vágta rá Lindy hevesen.

Az anyja szemöldöke a homlokáig szaladt.

– A reakciód alapján úgy vélem, hogy sokkal többről van szó, mint amit nekünk elárultál.

Lindy lehorgasztotta a fejét. Nem akart erről ilyen hamar beszélni. De most úgy érezte, hogy nincs más választása. Az a legegyszerűbb, ha túlesik rajta. Bár nem szívesen mesélte el az anyjának, amit a legjobb barátnője, Celeste és Brian tett vele.

Az anyja elhallgatott, és türelmesen várta a folytatást. Lindy tudta, hogy időt hagy neki, amíg felkészül a beszámolóra.

– Amikor lejárt a lakásunk bérleti szerződése, Celeste-tel tudtuk, hogy ideje mindkettőnknek saját lakást bérelni – szólalt meg Lindy néhány fájdalmas pillanat után.

Lindy szíve még most is belesajdult, amikor felidézte a nyár eseményeit.

– Celeste Edmondsban dolgozik, és majdnem egy órát kellett utaznia a seattle-i forgalomban. Logikus volt, hogy a munkahelyéhez közelebb keressen lakást magának. Seattle-ben nehéz lakást találni, de nekem elég könnyen sikerült.

Egy öreg társasházban bérelt lakást. Egy kiköltöző ismerőse ajánlotta neki, és Lindy azonnal lecsapott rá.

– Celeste nem volt ilyen szerencsés. Hetekbe telt, mire találtunk neki egy olyan helyet, amelyet megengedhetett magának. Aztán meglátott egyet, amely sokkal drágább volt, mégis kivette. Meglepődtem, de azt hittem, hogy ügyesebben spórol, mint gondoltam.

Az anyja figyelmesen hallgatta, és Lindy nagyra értékelte, hogy nem tesz fel kérdéseket.

– Tervezgettük a költözést, és megfogadtuk, hogy továbbra is kapcsolatban maradunk egymással, akárhol is lakunk majd.

Elsőéves korukban találkoztak a főiskolán, azóta voltak szobatársak és legjobb barátnők. Tizennyolc éves koruk óta először laktak külön.

Visszatekintve, Lindynek észre kellett volna vennie, hogy valami nem stimmel.

– Celeste aláírt egy bérleti szerződést egy olyan lakásra, amelyet nem engedhetett meg magának?

Lindy bólintott, és kerülte az anyja tekintetét.

– Hogyan tudta mégis kifizetni?

– Lett egy lakótársa – válaszolta Lindy.

– Egy garzonban?

Lindy felnézett.

– Találkozott egy férfival.

– Nem tudtam, hogy Celeste-nek van egy komoly kapcsolata.

– Én sem.

Éppen ez volt a bökkenő. Lindy nem vette észre, hogy mi folyik a legjobb barátnője és Brian között.

Az anyja elkomorodott.

– Mit nem mondasz el nekem?

– A lakótársa Brian lett. Hetek óta lakást kerestek maguknak a hátam mögött. Én meg ostoba és vak voltam, és megbíztam mindkettejükben.

– Ne! – kiáltott fel az anyja. – Brian összeköltözött Celeste-tel?

Lindy már hónapokkal ezelőtt szembesült a ténnyel, most mégis hányinger fogta el.

– Micsoda aljas féreg!

– De nem ez a legrosszabb. Korábban, amikor Celeste-tel elhatároztuk, hogy ideje saját lakást keresnünk magunknak, Brian felvetette, hogy költözzünk össze. Én pedig visszautasítottam. Még nem álltam készen egy ilyen komoly elköteleződésre. Aztán többször előfordult, hogy váratlanul felhívott, és lemondta a randevúnkat. Azt hittem, hogy ezzel a passzív-agresszív módszerrel áll bosszút, amiért nem akartam közös lakást bérelni vele.

– Ez egy szemétláda. Egy igazi rohadék.

Az anyja szavai szelídek voltak ahhoz képest, amit Lindy gondolt a volt barátja viselkedéséről.

– Nem sokkal azután, hogy kiköltöztünk a közös lakásból, beugrottam Celeste-hez, hogy segítsek neki kipakolni. A költözés óta nem hallottam felőle, de tudtam, hogy hosszú műszakban dolgozik, és biztosan jól jönne neki a segítség. Néhány üzenetet is küldtem neki, amelyekre nem válaszolt, ezért aggódni kezdtem. Képzelheted, mennyire meglepődtem, amikor Brian nyitott ajtót.

– Jaj, Lindy! Annyira sajnálom.

A lány nem is próbálta tagadni, mennyire lesújtotta az árulás. Gyötörte a tudat, hogy Brian megcsalta Celeste-tel, de az még jobban fájt neki, hogy a legjobb barátnője így hátba szúrta.

Lindy már korábban is megtapasztalta a szívfájdalmat egy rosszul végződő románc után. Johnny Bemis összetörte a szívét a középiskolában. Akkor a barátnői melléálltak és vigasztalták, ezért gyorsan túltette magát rajta.

De ez most más volt. Dupla csapásként érte, hogy elveszítette a legjobb barátnőjét, a bizalmasát, az egyetlen személyt Seattle-ben, aki támogatta, és hitt benne. Sokkal jobban hiányzott neki Celeste társasága, mint Briané. Még most is nehezen hitte el, hogy Celeste így elárulta és becsapta. Ennyit a barátságról.

– Ez rémes – panaszkodott Lindy. – Az a helyzet, anya, hogy nincs szerencsém a szerelemben.

Most, hogy hangosan kimondta, az állítása még valóságosabbnak tűnt.

– Ne mondd ezt!

– Miért ne? Mardelle és Nate eljegyezték egymást, és már örökbe fogadtak egy kutyát, akit Oscarnak neveztek el. Mardelle megkért, hogy legyek a koszorúslánya a nyári esküvőjén. És nem ő az egyetlen főiskolás barátnőm, aki komoly kapcsolatban él.

– Tudom, hogy fáj, amit Celeste és Brian tett.

– Hát persze.

Lindy nem akart rögtön a hazatérése után beszámolni élete nagy drámájáról. Abban reménykedett, hogy megfeledkezhet róla, és élvezheti az ünnepeket a családja körében. Minél kevesebbet gondol Brianre és Celeste-re, annál jobb.

– Sajnálom, hogy ezt át kellett élned.

Az anyja gyengéd együttérzése segített enyhíteni a fájdalmát.

– Köszönöm, anya. Az eszemmel tudom, hogy így kellett lennie, de a szívem nehezen fogadja el.

– Ezt megértem.

Az anyjának igaza volt, Lindy mégis nehezen tudta elhinni, hogy elmúlhat a csalódás fájdalma.

– Ráadásul elkövettem azt a hibát, hogy tegnap este megnéztem Celeste Facebook-oldalát. Amíg én egyedül töltöttem a heteimet, ők ketten a White Pass-hágón síeltek, és kimentek egy Seahawks-futballmeccsre. A legjobban az fáj, hogy tavaly télen pont ugyanez volt a programunk Briannel. Igazi lúzer vagyok.

– Egyáltalán nem vagy lúzer, Lindy Rose Carmichael.

– Elveszítettem a barátomat és a legjobb barátnőmet. Brian elvesztése nem is olyan rossz, de Celeste… Sok barátom van, de vele nagyon közel álltunk egymáshoz. Arra nem számítottam, hogy a fiúmon is osztozni fogunk.

– Ők ketten megérdemlik egymást – jelentette ki az anyja.

Lindyt nem lepte meg, hogy az anyja a pártjára áll.

– Ami pedig Briant illeti, egyáltalán nem olyan ember, amilyennek gondoltuk – folytatta az anyja. – Megértem, hogy most fáj a szíved… Emlékszem, amikor…

Az anyja elhallgatott.

– Mire emlékszel?

Az anyja arcán szomorúság tükröződött.

– Emlékszem, mit éreztem, amikor a biológiai apád elhagyott. Úgy tűnt, hogy az egész világ összedőlt körülöttem. Lelépett, mihelyt megtudta, hogy várandós vagyok veled. Csak úgy porzott a talpa alatt a föld.

– Jaj, anya… – suttogta Lindy.

Az anyjához képest ő sokkal jobban járt. Ellen hátratolta a székét, és intett Lindynek, hogy maradjon ott, ahol van.

– Valamit meg szeretnék mutatni neked.

– Mit?

– Ettől jobban fogod érezni magad.

Ez ígéretesnek hangzott, de Lindy nem tudta elképzelni, hogy az anyja olyasmit tud mutatni neki, amitől jókedvre derül.

Ellen eltűnt, majd néhány perc múlva visszatért, és széles mosollyal az arcán átadott Lindynek egy gyerekcipős dobozt.

– Mi ez? – kérdezte Lindy őszinte csodálkozással, mert fogalma sem volt róla, hogy mire számíthat.

Az anyja szeme ragyogott az izgalomtól.

– Évekkel ezelőtt bepakoltam a garázsba néhány, kacattal teli dobozt. Átnéztem őket a minap, és ezt találtam közöttük. Alig vártam, hogy megmutathassam neked. Ezek a te leveleid, amiket a Télapónak írtál.

– Biztosan nagyon szórakoztatóak, anya. De nem hiszem, hogy segítenek enyhíteni a fájdalmat, amit most érzek.

– Szerintem meg fogsz lepődni – erősködött az anyja. – Nyisd ki a dobozt, és olvasd el az első levelet!

Lindy nem tudta elképzelni, hogyan befolyásolhatná az életét egy levél, amelyet akkor írt, amikor még hitt a Télapó csodatevő erejében.

– Bízz bennem! – suttogta az anyja. – Olvasd el a legfelső levelet! Ötéves korodban írtad.

– Ez butaság – jelentette ki Lindy, de felébredt benne a kíváncsiság.

– Ebben ne legyél olyan biztos! – vágta rá az anyja, és rákacsintott.

MÁSODIK FEJEZET

Lindy nehezen tudta elhinni, hogy a Télapónak írt gyerekkori leveleinek bármi köze lehetne a mostani problémáihoz, de kíváncsi volt, ezért a kezébe vette a legfelső levelet.

Kinyitotta a borítékot, kivett belőle egy papírlapot, és az asztalra tette. Elolvasta a gyerekes, girbegurba betűket.

Kedves Télapó!

Kérlek, hozz nekem egy apukát!

Lindy

Lindy az anyjára nézett, és elmosolyodott.

– Nem játékot kértem? Emlékszem, hogy akkoriban nagyon szerettem volna egy biciklit.

– Az később volt. Azon a karácsonyon csak egy apát akartál.

– Erre nem is emlékszem.

– Drágám, még csak ötéves voltál. Akkor kezdtél óvodába járni, és észrevetted, hogy a többi gyereknek van apukája, neked meg nincs.

Lindy megcsóválta a fejét. Nem nagyon emlékezett arra a karácsonyra, csak arra, amikor a kerékpárt kérte. De most jobban belegondolva, kezdett derengeni számára, hogy az anyjának igaza van. Tényleg csak egy apát akart.

– Emlékszem, amikor elolvastam a leveledet, nagyon fájt, hogy nem tudom teljesíteni a kívánságodat – szólalt meg az anyja halk hangon. – Az egyetlen férfi, akit valaha szerettem, elhagyott. Nem hallottam róla azóta, hogy közöltem vele a terhességemet. Néhány közös ismerős révén megtudtam, hogy nem sokkal a születésed után feleségül vett egy másik nőt.

– Szerintem sokkal jobb volt nekünk nélküle – jelentette ki a lánya.

Ezt Lindy valóban így hitte. Ha a vér szerinti apja mellettük marad, akkor most nem ismerné azt az apát, akit szeret, és aki felnevelte őt. De megértette, hogy az elutasítás mennyire fájhatott az anyjának. Ő nem szokott rá gondolni, mert mindig azt az apát szerette, aki a nevére vette, és sosem érezte, hogy bármit is kellene tudnia arról a férfiról, akinek a fogantatását köszönheti.

– Tényleg sokkal jobb nekünk így – bólintott az anyja. – De nagyon fájt, hogy nem tudom megadni neked, amit karácsonyra kértél. Teljesen összetört a szívem.

– Jaj, anya! Nagyon sajnálom.

– Hadd meséljem el! Az a karácsonyunk elég sivár volt, mert a szüleim Kansasba mentek, hogy a bátyámnál töltsék az ünnepeket. Csak ketten maradtunk. Igyekeztem mindent elkövetni, hogy különlegessé tegyem számodra a karácsonyt, mert tudtam, hogy nagyon fog hiányozni neked a nagymama és a nagypapa.

Lindy anyja mindig imádta a karácsonyt. Nehéz lehetett neki, hogy egyedül van, és nem a családja körében ünnepel. Ráadásul Lindy pont azt az ajándékot kérte a Télapótól, amit nem tudott neki megadni.

Ellen hátradőlt a széken, és visszaemlékezett arra a sorsdöntő karácsonyra.

A szülei elutaztak, így életében először egyedül maradt az ünnepek alatt. Mindent megtett, hogy tökéletes karácsonyt biztosítson a kislányának, de egy fizetésből nehéz volt megoldani.

Karácsony előestéjén majdnem éjfélig fenn maradt, és becsomagolta azt a néhány ajándékot, amelyet a fa alá tehetett Lindynek. Közben egész idő alatt azon bánkódott, hogy nem tudja megadni a gyönyörű lányának azt, amire annyira vágyik: egy apukát.

Ellen nem tudott bízni a férfiakban azok után, ami Robbie-val történt. Robbie mindig tudta, mit kell mondani. Elárasztotta bókokkal, és elcsábította. De miután megkapta, amit akart, megváltozott. Egyre ritkábban hívta Ellent, és ha néha mégis felbukkant, csak egy dolog érdekelte. Ellennek észre kellett volna vennie az árulkodó jeleket, de vak volt. Robbie üres ígéretekkel szédítette, és amikor kiderült a terhessége, Ellen kénytelen volt szembesülni a valósággal.

Nagyon hálás volt a szüleinek, akik szerették őt, és támogatták a terhessége alatt. Lindy születése után segítettek neki szerezni egy kis lakást. Robbie elhagyta, és kijelentette, hogy nem érdekli a lánya. Így Ellennek meg kellett hoznia azt a fájdalmas döntést, hogy teljesen kizárja őt az életükből. Robbie boldogan aláírta a dokumentumot, amelyben lemondott a szülői jogairól, mert így nem kellett tartásdíjat fizetnie. Ellen ezek után nehéz anyagi helyzetbe került.

Mégis elhatározta, hogy nagyon szép karácsonyt varázsol a lányának abban az évben. A szülei bőkezűségének köszönhetően sok ajándék várta Lindyt a fa alatt.

Karácsony reggelén Lindy kiugrott az ágyából, és mezítláb szaladt oda a karácsonyfához. Olyan lendülettel csúszott oda, ahogy az első báziskőhöz érkeznek a baseballjátékosok.

– Kinyithatjuk most az ajándékokat? – kérdezte izgatottan.

Ellen főzött magának egy csésze teát, és mosolyogva nézte, ahogy Lindy egymás után kibontja az ajándékokat.

– Nézd, anya! Nagyapától és nagymamától kaptam egy sütőt!

– Ez remek! Akkor készíthetsz egy süteményt a karácsonyi vacsoránkhoz.

Lindy félretette a sütőt, és egy újabb doboz után nyúlt. Letépte róla a papírt, és felsóhajtott.

– Ez egy bugyi.

– De nézd, milyen csinos!

– Minek, amikor úgysem láthatja senki?

Ellen nem tudta elfojtani a mosolyát.

– Igazad van. Senkinek sem mutathatod meg a szép új fehérneműdet.

Három vagy négy ajándék után Lindy a sarkára ült a padlón, és várakozással teli arccal nézett Ellenre.

– Mi a gond, drágám? Nem tetszenek az ajándékok?

Lindy hevesen bólogatott.

– Dehogynem! Már nagyon régen szerettem volna azt a játék sütőt, és nagyon tetszik az új társasjáték meg a kirakós. De a Télapó nem válaszolt a levelemre.

– Tudom, drágám, és sajnálom. Akarsz játszani az új társasjátékoddal?

Lindy azonnal beleegyezett, és több kört is lejátszottak. Aztán Ellen nekilátott a reggeli elkészítésének. Utána megnézték Ellen kedvenc karácsonyi filmjeit, majd telefonon hívták Kansas Cityt, beszéltek a szüleivel és a bátyjával. Joe megkérdezte, hogy megérkeztek-e az ajándékai, és amikor megtudta, hogy nem, bocsánatot kért, amiért későn adta fel őket.

Miután letették a telefont, Lindy bekeverte a tésztát a süteményhez, hogy felavassa az új sütőjét.

Mivel csak ketten voltak, Ellen csirkét sütött vacsorára. Az illata betöltötte az egész lakást.

– A csirke a kedvencem! – lelkendezett Lindy, miközben türelmesen várta, hogy elkészüljön a süteménye. Leült a kis sütője elé, és nézte, ahogy ketyegve forog az időzítője.

– Csirke krumplipürével és pecsenyelével.

– És zöldborsóval! – vágta rá Lindy, aki szerette összekeverni a zöldborsót a krumplival, és aztán ráönteni a szószt.

Ellen a krumplit hámozta a vacsorához, amikor megszólalt a csengő. Letette a kést, de Lindy fölpattant.

– Anya! Lehet, hogy a Télapó az!

Mielőtt Ellen megállíthatta volna, Lindy az ajtóhoz szaladt, és kinyitotta.

– A Télapó küldött? – kérdezte izgatottan.

– Azt hiszem, igen – válaszolta az ajtóban álló férfi.

Ellen kijött a konyhából.

– Te vagy az apukám? – kérdezte Lindy, majd örömtől ragyogó arccal az anyja felé fordult. – Látod, anya? A Télapó mégis megkapta a levelemet.

Az anyja elpirult zavarában, és nem tudott az ajtóban álló férfi szemébe nézni.

– Ellen?

A nő az előtte tébláboló alakra meredt.

– Phillip? Mit keresel itt? – szaladt ki Ellen száján a kérdés, pedig nem akart barátságtalannak tűnni.

A középiskolából ismerte Phillipet, és az érettségi óta nem látta őt.

– A UPS-nél dolgozom.

Ellen ezt láthatta volna, mert a férfin a csomagkézbesítő szolgálat barna egyenruhája volt.

– Karácsonykor is van kiszállítás?

A férfi megvonta a vállát.

– Az összes többi sofőrnek van felesége és gyereke. Én egyedülálló vagyok, és elvállaltam a mai fuvarokat. Hátha egy kislány nagyon várja az ajándékát a Télapótól. – Phillip Lindy kezébe adott egy csomagot. – Szerintem ezt neked meg az anyukádnak címezték.

Lindy megragadta a becsomagolt ajándékot.

Phillip elmosolyodott.

– Be kell vallanom, hogy felismertem a nevedet, és utolsónak hagytam a te csomagodat.

– Gyere be a melegbe! – hívta be Ellen Phillipet, amikor megtudta, hogy ez az utolsó címe. Emlékezett rá, hogy a férfi mindig nagyon szégyenlős volt.

– Csak ketten vagytok? – kérdezte Phillip, miután körülnézett.

Ellen bólintott.

– Anya és apa a bátyámnál van Kansas Cityben.

Lindy a padlón ült, és kinyitotta a csomagot, amely a keresztmamájától jött. Egy baba volt benne neki, és egy másik, kisebb csomag Ellennek.

– Gondolom, sietsz, hogy a családoddal lehess – jegyezte meg Ellen.

Phillip megrázta a fejét.

– A szüleim a nagyszüleimnél vannak Yakimában.

Tehát ő is egyedül volt karácsonykor.

– Nem csináltam semmi különlegeset, de nincs kedved velünk vacsorázni? – kérdezte Ellen. – De csak ha akarod. Nem szeretnélek kényszeríteni rá.

– Nem is tudod, milyen szívesen maradok – válaszolta a férfi, és amikor Ellenre nézett, a pillantása tele volt ígérettel.

Ellen megrázta a fejét, hogy elhessegesse az emlékeket, és újra Lindyre nézett, aki a sok évvel korábban írt levelét bámulta.

– Apa azon a karácsonyon érkezett – suttogta Lindy.

– Igen. Ő volt az apukád. Az apuka, akit a Télapótól kértél.

– Nem emlékszem, hogy írtam a Télapónak. – Lindy végighúzta az ujjait a girbegurba betűkön. – De arra igen, hogy te és apa járni kezdtetek, és ő mindig nagyon türelmes és kedves volt hozzám.

– Nem emlékszel a leveledre? De hát mindig azt mondogattam, hogy az apád volt a legszebb karácsonyi ajándék, amit valaha kaptam.

– Igen, de nem tudtam, hogy az érkezéséhez bármi köze lett volna a Télapóhoz írt levelemnek. Mármint… túlzás lenne ezt állítani, nem? Inkább csak véletlen egybeesésről volt szó.

– Nem biztos, hogy így gondolod, ha elolvasod a többi levelet is.

– El fogom őket olvasni, de most szeretnék még többet hallani arról a karácsonyról, amikor ötéves voltam.

Azok a régi emlékek… Phil a telepre vitte a kézbesítőfurgont, és visszajött vacsorára.

Megint Lindy sietett ajtót nyitni. Megragadta a férfi kezét, és valósággal bevonszolta a házba. Ellen már megterítette az asztalt, és megigazította a sminkjét. Emlékezett rá, hogy a férfi mindig szégyenlősen nézte a középiskolában. De nem kért tőle randevút. Pedig ha össze tudta volna szedni a bátorságát, Ellen szívesen igent mondott volna.

– Anya nagyon jó szakács – magyarázta Lindy Phillipnek. – Majdnem olyan jó, mint a nagyi.

Lindy a heverőhöz vezette a férfit, és ő is leült mellé.

– Ötéves vagyok, és tudok olvasni.

– Akkor nagyon okos lehetsz.

– Akarod, hogy olvassak neked egy mesét?

– Igen.

Ellen zavarba jött.

– Lindy, majd vacsora után, jó?

Lindy csalódottnak tűnt, de nem tiltakozott.

– Rendben. Kaptam egy csinos bugyit karácsonyra, de anya azt mondta, hogy nem szabad megmutatnom az embereknek.

– Az anyád nagyon bölcs asszony.

Ellen halkan elköhintette magát. Ha bölcs lett volna, akkor most nem lenne egyedülálló anya.

– És csinos is.

– Bizony – bólintott Phillip. – Én is mindig úgy gondoltam.

A következő néhány percben Lindy úgy csacsogott a férfival, mintha már alig várta volna, hogy megoszthassa vele élete első öt évének minden élményét. Phillip türelmes és figyelmes volt.

Az a karácsony volt a kezdet. Phillip gyorsan Ellen és Lindy életének a része lett. És ahogy Ellen mindig mondogatta, ő volt a legszebb karácsonyi ajándék.

– Aztán apa a nevére vett engem.

– Igen. A következő nyáron összeházasodtunk, és az esküvő után néhány hónappal törvényesen is az apád lett.

– Ó, akkor értem már, hogy miért őrizted meg ezt a levelet! – ugratta az anyját Lindy.

– Vedd elő a következőt! – unszolta az anyja.