UGHY SZABINA

AZ
ÁTLÁTSZÓ
NŐ

Prae Kiadó, 2023

© Ughy Szabina, 2023

© Prae Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2023

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Péczely Dóra

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6675-04-0

Az átlátszó nő

Hát ez meg mit bámul? Érzem magamon a tekintetét, mintha körberajzolna, pedig látszólag az utcát nézi, a házakat meg az eget. Nem merem odafordítani a fejem, mert még a végén azt hiszi, hogy szemezek vele. Szarul is nézek ki. Az uszodában meg sem szárítottam a hajam, szárítsa meg a villamoson a szél. Sminkelni sem volt időm, és még így is majdnem kifutottam az időből. Télen-nyáron kétórás jegyet veszek. Az ezer forinttal olcsóbb, mint a teljes árú. Nem szeretek napozni, és abba a két órába egyébként is minden belefér, amire szükségem van: ötven hossz úszás, kétszer tíz perc szauna, váltott zuhany, testápolózás.

Most már teljesen fesztelenül méreget. Nem bírom sokáig. Velem átellenben, a villamos páros ülésén ül. Délután egy óra van, ilyenkor szinte teljesen üres ez a járat. Kínai pasi, de lehet, hogy japán vagy koreai. Sosem tudtam őket megkülönböztetni. Emlékeztetem valakire? Vagy van valami az arcomon? A jármű árnyékos oldalán ülök, az ablak visszatükrözi a fejem, de nem látok magamon semmi oda nem valót. Leteszem a mellettem lévő üres székre az úszáscuccom. Beletúrok a hajamba, aztán végigsimítom a homlokom. Érzem a klórszagot a tenyeremen. Most, hogy nincs a hasam előtt a táska, még védtelenebbnek érzem magam. Összefonom a karom, és mereven bambulok kifelé. A következő megállónál felszáll egy kismama. A kínai felugrik, hogy segítsen neki beemelni a babakocsit. Végre van pár pillanatom, hogy szabadon megnézhessem magamnak. A combja izmos, bár ez a bő lenvászon nadrág inkább csak sejteti a dolgokat. Talán alacsonyabb is nálam. Rámosolyog a hálálkodó kismamára. Apró vonások mélyülnek a szája körül. Borostás, de szerintem három milliméternél rövidebbre soha nem állítja a gépet. Sok haja van, amit egy kontyban kötött a feje búbjára, de a fele még így is a vállára lóg, szinte érzem a súlyát. Fekete trikót visel, kidomborodik a kulcscsontja, vékony bőrön ank kereszt függ a nyakában. Kabala vagy tényleg hívő? És bámulnék máshová, de elkéstem. Annyira erősen néz, hogy összerándul tőle a méhem. Átnézek rajta, érzem, ahogy a tekintetem üvegessé válik, és hirtelen láthatatlanná válok én is. Sajnos nem sokáig bírom így, újra és újra oda kell fordulnom. Szép napbarnított bőre van. Az egyik csuklójára rátekerte a fényképezőgépe nyakpántját. Talán turista.

Negyvenhét éves vagyok. Soha többé nem fogom látni ezt a férfit, akármit is gondol most ő rólam, az vele marad. Holnapra, sőt estére valószínűleg elfelejt.

Arcomat felemelve, a flört legenyhébb szándéka nélkül a férfi szemébe nézek. Mintha tükörbe bámulnék, mintha az életem volna a tét, mintha ítéletre várnék. Sokáig álljuk egymás tekintetét. Valószínűleg pár évvel fiatalabb nálam, de az is lehet, hogy már elmúlt ötven. Az a típusú férfi, aki minél idősebb lesz, annál inkább hasonlítani kezd önmagára, és ettől valahogy megszépül. Közben azt veszem észre, hogy már nemcsak a fejemben szól, hanem dúdolom is a Homok a szélbent, de mindig elakadok ott, hogy megváltozni nem tudok.

Még mindig néz. Az ember ezzel a tekintettel vizslatja idegen városok épületeit. Pörgetem a karikagyűrűm az ujjamon. Halvány mosoly fut végig az arcán. Kibámulok végül az ablakon. Vesztettem.

A hátizsákjában kezd kotorászni. Szépen megmunkált bőr hátizsák. Moleskine noteszt vesz elő, s miután töltőtollának csavaros kupakját letekeri, valamit feljegyez belé. Valószínűleg szereti a szép tárgyak teremtette biztonságot. Amíg jegyzetel, ismét hosszabban elidőzök rajta. Van benne valami nőies. Egyszerűsége láthatólag gondosan kidolgozott, tudatos tervezés eredménye. Rafinált minimalizmus, ami valójában sokkal bonyolultabb, mint az, ami természetesen szerény.

Ezúttal nem néz vissza rám, és ez most szinte fáj. Miért érzem mindennél erősebben, hogy hamarosan meghalok? Hogy két nap vagy húsz év múlva, most egyre megy. Eltűnök majd anélkül, hogy valaha, valaki ezen a férfin kívül igazán látott volna engem. Mint amikor prizmán keresztül összegyűjtött napfénnyel lyukat égetnek a selyempapírba.

Talán amikor az első gyerek jött, akkor kezdődött, hogy árnyalatnyival halványabb lettem. Vagy már a házasságkor? Emlékszem, az esküvő után egy hónapon keresztül sírtam. A pszichológus szerint ez normális, ha az ember akkora családi terhet cipel a vállán, mint én. A férjem mellett végre azt éreztem, biztonságban vagyok, végre lehetek kicsit gyenge, végre nem kell mindent egyedül cipelnem. Akkor ebből csak a végtelen ürességet éreztem. Úgy hívtam: béke. Nő helyett feleség, anya és háziasszony lettem. Fogytam és száradtam, mintha párolognék, párolognának belőlem a színek.

Már csak néhányan vagyunk a szerelvényen. Végállomás. Le kellett volna szállnom az előző állomásnál. Mindketten ülve maradunk, míg a villamosvezető ránk nem szól, hogy szálljunk végre le, mert innét a kocsiszínbe megy tovább.

A peronon mellém lép, bólint, vagyis inkább biccent, és enyhén elmosolyodik, mintha megköszönne valamit.

– Can I take a picture, please?

Megrázom a fejem, mire ő az ujjával mutogatja, hogy csak egyet.

– I’m a photographer from Singapore. Just one click.

Mire jó ez? Rázom a fejem, hogy nem. Vörös lesz az arcom az idegességtől, mire mutatgatni kezdi a Budapesten lőtt fotóit. Egy kislány, ahogy szoknyája pörgésében gyönyörködik, egy hajléktalan, aki padon ülve alszik, egy Blaha Lujza téri galambraj, kávéházi férfiak és nők fekete-fehérben.

– Only one…

Széttárom a karom, legyen, hadd mehessek aztán a dolgomra. Mosolyra szorítom a szám.

– Mintha itt sem volnék – mondja. Persze. A világ legtermészetellenesebb helyzetében kéne eljátszanom, hogy természetes vagyok. Legyek természetes. Nem fog menni.

– Hagyjuk – legyintek.

– Képzeld el, hogy nincs köztünk a kamera. Ne akarj szép lenni, ne akarj semmilyen lenni – valami ilyesmit mond.

De köztünk van, és kezd egyre kellemetlenebb lenni ez az egész. Kattog a gép, miközben azt próbálom neki elmagyarázni, hogy nem, nem szeretem, ha fotóznak.

– Hát jó – tárja szét a kezét, én pedig szinte rohanni kezdek az időközben begördülő busz felé, amely szerencsére, amint felkapaszkodom rá, azonnal el is indul. Mikor visszanézek, sehol sem látom már a fotóst.

Otthon átható fokhagymaszag terjeng az egész lakásban. A férjem épp a spagetti tésztáját szűri le. Összecsücsörítjük a szánkat, évek óta nem csókolózunk, még szex közben sem. A délutáni ebéd mellé meghallgatjuk telefonon a tegnapi híradókat. Három különbözőt. Majd András elfekszik a kanapén, hogy megnézze a CNN tegnapi összefoglalóját.

Berohanok a fürdőbe, magamra zárom az ajtót és megnyitom a csapot, mint mindig, amikor bőgni kezdek. Egyszer sem nézett ebéd közben a szemembe. Egyszer sem. Figyeltem. A villa meg a borsszóró, aztán a pohár víz, mind érdekesebb volt nálam.

Vissza akarok menni a villamosra, újra ott akarok lenni a fotóssal szemben, és érezni akarom a tekintetét, ahogy lassan újra és újra végighúzza rajtam, mintha simogatna. Nem kell, hogy hozzámérjen, csak nézzen, lásson végre valaki engem.

Hogy miért hagytam mégis, hogy évekig úgy éljünk egymás mellett, mintha ott sem volnánk, nem tudom. Kényelmes volt, igen, azt hiszem, kényelmes, mint egy kinyúlt pulcsi. Fogalmam sincs, milyen lehet az az élet, ami nem ilyen. Pedig amikor nem volt otthon a férjem, azt képzeltem, hogy meghalt vagy elváltunk. Mondogattam magam elé a búcsúbeszédet, hogy milyen jó ember, férj, barát és apa volt. Titkon bíztam benne, hátha megcsal vagy netalán szerelmes lesz valaki másba, és el akar válni, de semmi. Talán ő is tudta, hogy túl szétszórt ahhoz, hogy titkai legyenek előttem.

Szerda reggel volt, amikor a dolog vége elkezdődött. Miután András lefőzte a kávét, ugyanúgy elém tette, mint mindig. És akkor kimondtam, amit fejben már annyiszor: – El akarok válni. – Olyan könnyen, szinte természetesen ment, mintha ez a mondat mindig is ott lett volna kettőnk között.

– Nem láttad a vajat? – kérdezte. És aztán megint hónapokba telt, mire újra kimondtam, ezúttal szombat este, amikor kijött a fürdőből. Simogatni kezdtem, megszokásból, de olyan volt, mintha saját magamat simogatnám. Felültem az ágy szélén, és újra kimondtam:

– Azt hiszem, tényleg el kéne válnunk.

Ezúttal már beszélgettünk is. Gyakorlatiasan és okosan, ahogy mindig, mintha csak a nyaralást vagy egy családi ünnepet terveznénk meg. Ki mennyit kap a házból és a nyaralóból, hogyan mondjuk el a lányunknak és a barátainknak. Csak a miértet nem kérdezte. Emiatt a tapintatossága miatt szerettem bele, és most ezért gyűlöltem mindennél jobban.

A válás kimondása után sem éreztem szomorúságot, pedig számítottam rá. Inkább csak valami megérkezésszerű dolgot.

– Jó, most egy kicsit feljebb a fejét, oké, nagyon jó. Így, csodálatos! Oké. Ez az! Most oldalra, még, jó. Szuper, szépséges. Köszönöm. Fanni, igazíts a sminkjén, mert fénylik kicsit a homloka. Picit pihenni esetleg, egy kávét vagy teát?

– Igen, egy kapucsínó most jólesne – felelem.

– Ajándékba készülnek a fotók? – kérdezi tőlem a sminkes kislány. A szeme olyan, mint egy őzikéé. Azt hiszem, ezt hívják 6D szempillának.

– Úgy is mondhatjuk.

– A pasijának tetszik csináltatni?

– Nem, magamnak. Válási ajándék.

– Tök jó – mosolyog és bólogat. Szerencsére nem akar vigasztalni, sem meggyőzni arról, hogy tényleg, milyen jó ötlet, hogy az ember ötvenkét évesen befizet egy kuponos műtermi fotózásra, hogy megünnepelje a testét. Választhattam, hogy baldachinos ágyban szeretnék-e fotózkodni, vagy kerti padon, ami mögé őszi erdő poszterét húzták be, vagy csak sima, egyszínű háttér előtt. Mivel a válás óta ugyanolyan színtelen minden, mint volt, gondoltam, legyen akkor egy sötétszürke háttér, meg egy szék, amire közben leülhetek meg belekapaszkodhatok. Bár az elején idegesített az egész közeg, de aztán valahogy feloldódtam. Élveztem, ahogy körülöttem legyeskedik a sminkes, finom kis mozdulatokkal bekeni az arcom a boosterrel, aztán az alapozóval, korrektorral, púderrel, pirosítóval. Lehunytam a szemem, és hagytam, hogy a szememet is megrajzolja. Közel egy órán keresztül dolgozott rajtam, és amikor a tükörbe néztem, nagyon tetszett, amit láttam.

– Folytathatjuk? – kérdezi a fotós. – Ha gondolja, most megpróbálhatnánk azt a piros boát is, meg egy másik harisnyát.

Pár nap múlva megküldik a képeket. Bár némelyiken úgy nézek ki, mint egy kurva, nem baj, ilyeneket is akartam. A seggem és a combom még feszes, és bár kicsi a mellem, szép formája van. Amikor kinyomtatom őket a Rossmannban, a biztonsági őr végig ott áll mellettem, de nem érdekel. Hadd legyen végre valami izgalom az életében.

Este az albérletemben hosszasan nézegetem azt a fotót, ahol a kamerába nézek, és a sötét háttérbe szinte teljesen beleolvad a hátrazselézett, fekete hajam. Ez mind közül a leginkább olyan, amilyennek látni szeretném magam. Bár nem mosolygok, mégis olyan, mintha tudnék valamit. Fotózás alatt végig azt képzeltem, hogy a szingapúri férfi szemébe nézek. És azóta is, napjában többször, arra emlékeztetem magam, hogy itt van, engem néz, lát engem, és nem vagyok többé egyedül.

Öt betű

Strasszokkal díszített műkörmök kopognak a billentyűzeten. Az adatfelvevő időnként kinyújtja ujjait, hüvelykujjával megnyomkodja őket, miközben lopva megcsodálja a kövek szikrázását, majd ökölbe szorítja párszor a kezét, mély levegőt vesz, és folytatja a gépelést. A mellette ülő tolmács unottan könyököl a műanyag pohárban már rég kihűlt kávéja fölött. Aprókat szürcsöl belőle, minden egyes korty után kissé elfintorodik. Ráncai a fentről jövő neonfényben még mélyebbnek tűnnek, mint azt egy évekig munkanélküli, emésztési problémákkal küszködő, ám néhány hónapja paleodiétára áttért arabtolmács esetében várnánk.

– Mikor született? – kérdi arabul az előtte ülő nőtől, aki meredten bámul az arcába. A férfi nem állja a hatalmas, fekete szempár erejét, de még kevésbé a vastag száj és a tiszta, fényes bőr szépségét, ezért inkább a pohár alján lévő cukrot lögyböli össze a maradék barna löttyel. Az adatfelvevő hölgy szinte meg sem várja a kérdésre adott választ, már írja is, tudja, száz százalék, hogy január 1-jét fog mondani, mint aznap már tizennégyen.

– 1996. január 1.

– Születési város?

– Aszmara – de még mielőtt rákérdeznének, hogy az melyik országban van, hozzáteszi –, Eritrea. A tolmács és az adatfelvevő egy pillanatra összenéznek, végre nem egy álszíriai. Persze lehet, hogy a lány fülest kapott valakitől, mivel a táborban várakozók már tudják, aki szírnek vallja magát, az jóval alaposabb kihallgatásra számíthat.

– Eritrea? – néz rá hitetlenkedve. Haben csak bólint.

– Mi a pénznemük?

– Nakfa.

– Milyen állat van a címerükben?

– Egy teve – vágja rá büszkén, mintha egyre biztosabb volna a vizsga sikerében.

– És hogy szól a himnuszuk?

Haben kamaszos szégyenlősséggel megrázza a fejét, hogy ő bizony nem fog énekelni, és segítségkérőn rápillant a monitor mögött ülő nőre, aki épp a színes műkörmök alól piszkálja ki a koszt egy névjegykártya sarkával.

– Akkor csak kezdje el mondani a szövegét! – biztatja a tolmács, bár ő maga sem ismeri, de mostanra már a hanglejtésből meg tudja állapítani, ki az, aki a betanult szöveget mondja, és ki az, aki valóban olyan nemzetiségű, amilyennek vallja magát.

A mély hang és az egyre emelkedő, szinte derűs dallam furcsa kontrasztban áll egymással. Meghatóan szép az egész. Nem állítja le sem a tolmács, sem a jegyzőkönyvvezető, noha mindketten kissé zavarba jönnek a jelenettől. Kétség sem fér hozzá, hogy a vele szemben ülő nő eritreai származású.

– Neve? – szólal meg számonkérőn a titkárnő.

– Tényleg, mi a neve? Tisztára kész vagyok, ezzel kellett volna kezdenem. Elnézést.

Haben nagyot sóhajt. A halálbüntetés elől menekült el otthonról, noha sokszor gondolt már arra, egyszerűbb volna meghalni, elvégre odahaza az élet annyit ér, mint egy marék homok. Az embert bármikor lelőhetik a nyílt utcán, elég akár csak egy becsmérlő megjegyzés a rezsimre vagy egy gyanúsnak mondható gesztus.

A lány bűne ennél azért nagyobb volt. Egy kimerítő munkanap végén, amikor sorban állt az aznapi fizetésért, feleannyi pénzt kapott, mint a sorban előtte álló Jemal, aki ráadásul reggel öt helyett csak fél hétre ért oda a cirokültetvényre, és amikor az ellenőrök leléptek, többnyire befeküdt az árnyékba. A férfiak mindig jobban kerestek, nem volt ebben semmi szokatlan, de aznap, ahogy a nap különösen erősen tűzött Haben szemébe, nem bírta zsebre tenni a pénzt. Dühében megfogta bérét, és a kisfőnök arcába vágta, aki visszakézből lekevert neki egy akkora pofont, hogy a lány füléből szivárogni kezdett a vér. Haben futni kezdett, mire a férfi azt ordibálta utána, hogy: „Nincs hova menekülnöd, te kurva.”

„Hát akkor ennyi”, mondta az anyja, aki katonaként harcolt még a harmincéves, Etiópia elleni háborúban. Sosem volt egy érzelgős nő, többnyire tőmondatokban, utasítva beszélt, ugyanazon a hangszínen. „Kettőkor indul egy zöldségeket szállító furgon, ha odaadod ezt a láncot Nagessinek, fel fog engedni. Ez az egy lehetőséged van, hogy eljuss Egyiptomba vagy Líbiába. Hogy hova, az majd ott kiderül. Addig bújj el valahol a piac környékén, töltsd föl a telefonod, mást nagyon úgysem érdemes magaddal vinni.”

– Kisasszony, a neve?

– Lucky… – felelte automatikusan Haben, és tulajdonképp nem is hazudott nagyot. A lampedusai táborban, ahol aztán hónapokat töltött, mindenki így hívta. Valahogy jött vele a név át a sivatagon és a Földközi-tengeren. Jött vele attól a pillanattól kezdve, hogy elindult otthonról.

– You are a lucky girl! – csapott a fenekére Nagessi a kezdet kezdetén, és akkor is így hívta, amikor Egyiptomban lerobbant a furgon, és hosszú könyörgés után végül felvették egy kocsiba, ahol aztán Nagessi megerőszakolta három másik társával együtt. – You are a lucky girl! – mondta neki akkor is, amikor Tripoliban kitették, és a távolba mutattak, hogy az az a bárka, amire fel kell furakodnia. Ezekre, mint a fullasztó hőségre, az izzadság és a szar szagára, a szomjúságra, amit egy ideig a saját vizeletével próbált enyhíteni, mint egy álomra emlékszik, tőle távol vannak, akár egy idegen nyelv, amelyen semmit sem ért. Nincs benne fájdalom, nincs benne keserűség, csak sötét űr, amiben megszűnik a dolgok jelentése.

– Lucky Estifanos – néz a tolmács szemébe, de fókusz nélkül, mintha valahová mögé nézne. A férfi megrázza a fejét és elneveti magát, de ekkor hangos kopogás után, választ meg sem várva, belép a terembe a szomszéd terem tolmácsa. Tegnap ottfelejtette az esernyőjét. Az ajtót nyitva hagyja, amíg megkeresi a holmiját. Behallatszik a folyosóról a közel száz menekül pusmogásának és az őket őrző katonák vezényszavainak moraja.

– Írd, Lucky Estifanos! – A körmök mozdulatlanok maradnak a billentyűzeten. – Nem hallod? Írd, ahogy mondom L-U-C-K-Y  E-S-T-I-F-A-N-O-S, írd, és hívd a következőt, jó lenne ma korábban hazahúzni, mint tegnap.

Haben, vagyis Lucky néhány hónappal később a berlini Mauerpark bejárata mellett ül. A kapu túlsó oldalán egy basszusgitáron játszó raszta vonzza maga köré a 10-es villamosról leszállókat. Az őszi hűvös időjárás szokatlan Haben számára, olyan melegen van felöltözve, mint Európában télen szokás. Azonban itt senki sem bámulja meg, és ez az, amit a legjobban szeret Berlinben. Láthatatlanná válhat, és a láthatatlanságban szinte teljesen szabaddá. Mentora volt az, aki először elvitte a bolhapiacra, és aki támogatta abban, hogy Haben vasárnap délelőttönként ott árulja kézzel készített ékszereit. Jóleső otthonossággal tölti el a rítus, ahogy elfoglalja a szokásos helyét, ahogy birtokba veszi a két banánosdoboznyi területet, kipakolja a különféle hulladékokból készített fülbevalókat, medálokat, illetve egy külön kis dobozban a műanyag, szögletes gyöngyöket, amelyek mindegyikén egy betű áll.

– Wie heißt du? – kérdezi a német kislányt, aki épp a törököktől vásárolt, frissen facsart gránátalmalé utolsó cseppjeit szürcsöli ki a műanyag pohár aljáról.

– Hanna.

– Nagyon szép név – mondja mosolyogva Haben, és ezzel a néhány hét alatt összeszedett némettudásának jó részét el is használja. Jobban örülne, ha mondjuk Barbarának vagy Annalenának hívnák a kislányt, de tudja jól, jönni fog még aznap sok-sok ember, aki a saját nevéből készült karkötőre vágyik. Egy piros madzaggal körbeméri a kislány apró csuklóját, és egy nyisszantással méretre vágja, majd apró csomókkal elválasztva felfűzi az öt betűt.

– És a tied? – kérdezte a kislány, miközben a karkötőt csodálja.

– Haben – mondja ki halkan, szinte suttogva, mire a kislány felnevet, hiszen ez nem név.

– Ez a mi nyelvünkön – magyarázza a kislány édesanyja – azt jelenti, van valamid.

– Mid van? – kérdezi a kislány nevetve. – Mid van neked?

– Két nevem – felel neki végül mosolyogva Haben. Csak miután elköszönnek egymástól, komorul el az arca.