Table of Contents

- Köszönetnyílvánítás

- A múlt fuvallatával

- 1. A kezdet a végzet

- 2. A Fehér Kéz

- 3. Az érthetetlenség éjjele

- 4. Valakinekmaradni kell

- 5. A véletlenek sorsa

- 6. Tedd, mi a dolgod!

- 7. Fény a felhők mögül

- 8. Ha kétélű villám ébreszt

- 9. Ahol a kopják törnek

- Szereplők, helységnevek

- ELŐKÉSZÜLETBEN

- AJÁNLÓ

- A SZERZŐ BEMUTATÁSA

J. A. A. Donath

A TRIANNITA KRÓNIKÁK

A SÁMÁN ÁLMA

A NEGYEDIK KÓDEX

© Jenei András 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2024.05.23.

ISBN 978-963-639-032-7

A borító Jeneiné Gátfalvi Ágnes, Kaszás Zsófia, Veres Attila, Cservenyi Bálint munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A szerző hivatalos weboldala: www.jeneiandras.hu

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Spotify, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

Köszönetnyílvánítás

A múlt fuvallatával

1.      A kezdet a végzet

2.      A Fehér Kéz

3.      Az érthetetlenség éjjele

4.      Valakinekmaradni kell

5.      A véletlenek sorsa

6.      Tedd, mi a dolgod!

7.      Fény a felhők mögül

8.      Ha kétélű villám ébreszt

9.      Ahol a kopják törnek

Szereplők, helységnevek

ELŐKÉSZÜLETBEN

AJÁNLÓ

A SZERZŐ BEMUTATÁSA

Köszönetnyílvánítás

Köszönettel tartozom a történet megírásához adott felbecsülhetetlen értékű segítségéért Izának, aki harcos személyiségét adta egy szereplőmnek és ihletet adott az első könyvvel, ami alap volt nekem a meseíráshoz; Zsófinak, aki türelemmel vette azt, hogy nem minden film segített; Erikának, aki könyvekkel tudást adott nekem az idegen területekhez; a Szent-György Lovagrendnek és a 2013-as Visegrádi Palotajátékok szervezőinek a tornán való részvételért és az ott kapott élményekért; Marcinak és Beának az ihletet adó dallamok megmutatásáért; páromnak, Egnesznek a könyv átformáló alcíméért és kitartásáért.

A múlt fuvallatával

A messzi nyugaton alábukni készülő nap áthatolva a kezdődő szürkeségen vékony csíkokkal hozta magával önmagát a törpefenyők és az azok közötti bokrok átölelésére. A fent egyre több helyen előbukkanó sziklák között zergecsapások és a lefolyó víz által vágott sávok apró kavicsai csak akkor gurultak alább, ha élő vagy élettelen erő erre késztette őket; a hullámokban feltámadó szél kevésnek bizonyult ehhez.

A távoli hegyeken fekvő hósapkákat és az alattuk kéklő, majd mélyzöld szőnyegeket alkotó fenyveseket takaróba burkolták az ottani felhők, de az azúrszínből a szürkébe forduló ég nyugodt és tiszta volt. Az éjt hatalmával őrző – most még alig látszó és homályosan fehér – hold, amit ősidők óta Dormiolusnak hívtak, már sorakozóra hívta „katonái” parancsnokát; az Alkonyszem-csillag olyan fényesen szúrta át a magasságot, hogy aki nézte, azt hihette: ott folyik majd be az éjszaka sötétje.

A lenti rétekről halványan felzizegtek a ciripelő tücskök, de itt fentebb olyan csend vette körül a tájat, hogy hallani lehetett a kövek és az őshonos gyopárok sóhajtásait. Az apró és sárga virágok már összecsukták szirmaikat, majd nyújtóztak egyet és lehajtva fejüket szundítani kezdtek.

A vibráló és megszűnni vágyó fényben egy hatalmas sas készült leszállni az egyik kiugró sziklaperemre rakott fészkére. Vijjogása csengve pattant le a meredek szakadékról, ezért mindazok, kiknek félnivalója volt eme hangtól, még mélyebbre húzódva lapultak életükért. Szárnyait, amik barnás-feketés tollaikkal inkább képesek lettek volna elrejteni gazdájukat a lenti rétek és erdők között, mint itt, lassították a testét, és amint karmai megfogták a fészek szélét, egyetlen mozdulattal a hátára simultak. A nyakától hófehér fején hatalmas szemeivel lassan körülnézett, sárga csőre úgy indult ki koponyájának elejéből, hogy a távolból is halálos erővel tudjon lecsapni és széttépni bármit, amit gazdája megcélzott.

Miközben a hatalmas madár alig észrevehetően elrendezte a biztos „megálláshoz” az egyensúlyát, az eddig a farkából kikandikáló tolla csak „sóhajtott” egyet és elengedve a társait, hosszú útjára indult a mélység felé. A meredek falak mellett talán csak leesett volna, de a helyi láthatatlan erő megpörgetve sokkal vadabb irányba vitte magával az egykori „ruhát”. Repült élettelenül és mégis élve; át szakadékokon, elrejtett hegyi patakok fölött, majd hallgatagon és csendben átsiklott egy tengerszem felett és megpihent az annak partján futó, észrevehetetlen ösvény szélén.

A sötétkék vizű tavacska oldalán csomókban álltak a nádszárak; égnek meredő buzogányaikból a szél és a helyi madarak ki-kicsippentettek egy-egy darabot, s így foltosan „világítottak”.

Mélyükből elhúzódó hanggal társalogtak a békák; kvartyogásuk, ahogy közeledett az igazi éj, úgy hangosodott fel beterítve a környéket.

Valamivel arrébb kövessé vált a part; még kinyúltak a magasabbra szorult fák ágai, s meghaló árnyékukkal legyezték a nyugodt víz azon fodrait, amit a közelgő lovas tompa patáinak dobogása okozott. A fekete mén komótosan szedte lábait; szépen kifésült sörénye és farka rásimult nyakára és farára. Szemei eltűntek volna széles homlokán, ha annak közepén nem lett volna egy halványszürke csík, ami határozott tekintetet adott az állatnak.

A szerényen és mégis elégségesen – csak egy dísztelen pokróccal és kantárral – felszerszámozott ló hátán egy széles vállú férfi ült. Testét egy a patáshoz illő, szintén éjfekete köpeny takarta; fejére egy a tekintetét elrejtő csukja borult. Keze, amivel lazán, de biztosan tartotta a szárakat, puha bőrkesztyűbe volt eldugva. A köpenye fedésében, a széles övvel kiegészítve egy vászoninget, bőrnadrágot s egy igen elhasznált csizmát viselt.

A négylábú az egyik pillanatban megállt és halkan horkantott egyet. Gazdája hátratolva eddig a homályba tartott fejét leplező csuklyáját megfordult abba az irányba, ahonnan célja felé tartott, majd mosolyogva megveregette az állat nyakát. Hosszú, ébenfekete haját vékony szalaggal fogta össze; ugyanilyen színű szemöldöke alatt sötétkék szemében apró és elégedett öröm villant meg. Hegyes orra volt; irányította a ritkán a fiatal arcára szegeződő tekinteteket. Rövid körszakáll keretezte vékony száját, amiből a mosolya mögött kivillantak hófehér fogai. Álla kissé előreugrott, bal arcfelén egy régi és vékony seb hege rajzolt vonalat.

Meglátva a lova patkó nélküli patája előtt a tollat a földön félhangosan elnevette magát, és egyetlen mozdulattal lehajolva a ló hátáról, kézbe véve azt hosszasan nézegetni kezdte.

A karhossznyi „madárbunda” szára vastag volt, és olyan hegyesen végződött, mintha egy éles késsel kifaragták volna. A sötétbarna toll felfehéredve ért véget, az apró részek összesimulva álltak egyetlen irányba.

A láthatóan huszon-egynéhány telet megélt férfi átnézve a talált dolog felett a távolba meredt. Túl a fákon, át minden hegyen és ormon keresztül oda, ahonnan jött; át nappalokon és sötét éjszakákon egy régebbi időbe.

Emlékei úgy vitték magukkal, mint a sastollat a szél…

Régen volt, hogy elmenekülve egykori őseitől, egykoron volt és meggyilkolt apjától, levegőt alig kapva vágtatott maga mögött hagyva életét. Életét és azt a tudatot, hogy ha marad, talán ugyanúgy végzi, mint atyja, akit maga a király akarata „száműzött” a létből.

Az, kitől származott, egykoron vezér volt; nagy és hatalmas, akit az igazság és a régi törvények arra teremtettek, hogy visszavegye azt, ami őt illette. Ősi jogok és a maga köré gyűjtött harcosai kardot és lándzsát fogtak, hogy csatában harcolják ki az elsőszülötteknek járó trónt.

A csata tizennyolc éve történt, és a király győzelmével, apja „véletlen” legyőzésével zárult. Véletlen volt, mert ha nincs akkor az a fiatal zászlóvivő (Benjamin Bringe), a nagyhírű Triannita – Sir Storm Bringe – ifjabbik fia és a kettévágott királyi lobogó rúdja – ami átszúrta apja nyakát –, nem lett volna határ, ami megállítja a hatalmas erőt és a kézben fogott fejszét a győzelemhez.

Robert király egykori féltestvérét azért, mert fegyvert fogott, hogy kivívja az igazi törvény igazságát (biztosítva annak az általa vezetettek felé biztosított, igazabbnak vélt jogait), halála után még csúfosan végighurcolták az országon. Fejét szurokba mártották, majd visszaszögelve testéhez egy cölöphöz kötözve keresztül-kasul megmutatták a hon minden szegletében. Falvak, várak főterén látta a nép, s a menetet követő varjak tépkedve a megmaradt testet, még nagyobbá emelték annak szégyenét. S mindennek a végén Zamen főterén, a fővárban az egész szekeret felgyújtva mutatták meg, hogy így lakol, ki az uralkodóra s népére fegyvert emel.

Thord vezér asszonyát és gyermekeit elkergették, várát felgyújtva lerombolták, a hozzá csatlakozott főurakat mind kivégezték azok, akik tudták: mindenki, aki alattomosan, embereket kihasználva és becsapva harcol jogtalanul a trónért, nem remélhet kegyelmet. Merthogy a törvény – még ha véresen is –, de mindenkire nézve kötelező; legyen az rokon vagy idegen.

Robertet a nép békéje, az azt őrző katonák és a mindig jelenlévő Trianniták emelték újra a „fénybe”, s miután minden visszatért a régi és nyugodt kerékvágásba, a napok, az évszakok teltek önmagukat éltetve.

A parasztok dolgoztak, a főurak – vagy így, vagy úgy – igazgatták tartományaikat, a szerzetesek imádkoztak és hirdették a szentírás, a Szent Szavak igéit. A katonák egy része családot alapított, így többet volt megszületett gyermekeivel, merthogy a Pelveth királyság szomszédos uradalmaival igen jó volt a viszony; nem nagyon voltak csaták.

A mezőkön vígan repkedtek a madarak, az erdőkben boldogan szaladgáltak a mókusok; az őzek csillogó szemmel játszottak társaikkal; a nyulak kergették párjukat az újabb alom célján.

A nap karon fogta az őszi kalászokat, amikből aztán a molnárok lisztet őröltek, majd a pékek kenyeret sütöttek; a földeket szétvágó folyók simogatták a parti fövenyeket és őrizték a halak népes családjait, amikből majd a halászok kifogták a piacra vitt pontyokat, busákat vagy a tompán kapálódzó rákokat.

S ha valahol mégis elszabadultak az indulatok, akár egy családi összetűzésen, akár egy csoport általi törvénytelenség körül, akkor a béke és a rend őrzői, a Trianniták valahogy mindig megjelentek.

„A fekete köpenyes lovagok, kiknek bal vállán ott világít az a fehér, duplaszáras, háromágú kereszt…” – mondták többfelé azok, kik tudták: amíg ők vannak, nincs rossz, nincs igazságtalanság.

Ők azok, kik valaha esküvel fogadták, hogy megvédik a gyengét, elűzik a rosszat akár életük árán is, s segítik a rászorulókat – köztük azt a szerzetesrendet is, kiknek egykori őseihez születtek meg.

Így aztán a nép békében és nyugalomban hajtotta fejét éjjelente a párnájára – ha volt neki, s sírni csak ritkán látta a másikat. Ezt családtag elvesztésekor vagy az örömtől tette…

Nem úgy a fiatal harcos, aki most mindezt végiggondolva, lehunyva szemeit arra jutott: apját megölték, anyját és húgát elüldözték, de ő még itt van, és megfizet mindenkinek. Legelőbb magának Sir Benjamin Bringének, de legyen uralkodó, tanácsos, lovag, katona vagy egyszerű paraszt; ha köze volt a vérvonal ősének elfojtásához, akkor lakolnia kell. Megtalálja majd a réseket a pajzsokon, és ott csap le, ahol a leggyengébb a páncélzat.

A sastollat elrejtve köpenye belsejébe visszaemelte fejére a rejtekét, és enyhén megbökte lova véknyát sarkával. Amaz pedig lassan és izmos lábait szedegetve vitte gazdáját el a kis tó mellett, és annak a másik oldalán elvesztek a hegyi erdő fái között.

1. A kezdet a végzet

Az esti erdő csak befogadhatta azokat, akik a barlang előtt és kissé lejjebb csoportokra oszlottak. A domb alatt a tisztást úgy vették körül a sokféle fák törzsei, a széles és hosszúkás levelekkel tarka bokrok családjai, hogy szinte kerítést vontak a kicsi, dús pázsittal benőtt rét köré. A több ember és lova által letaposott, most fekete árnyakkal mozgó és szürkészöld fűszálak között akadt néhány apróbb virág is; a nappal rikítóan fehér és sárga, parányi szirmosak és hosszabb szárú, kék „gömbök” ugyanúgy hajlottak álmukra, mint a keserű ízt adó, de a gyógyítók által egészséget adó kákicsok.

A tiszta égbolton megannyi csillag lyuggatta ki a fentet, s a Dormiolus jégfehéren adott fényt a lent villogó tüzek mellett; amúgy sötét volt.

Oldalt a fákhoz kikötve csendben pihent a férfiak lovainak csoportja. Egyik-másik néha felhorkantott vagy toppantott egyet lábával, s ha egy eltévedt világító bogár megrémítette, akkor zavartan megrántva fejét kissé megzavarta a többiek nyugalmát is.

A fák közül kevés hang szűrődött ki. Éjjeli bogarak zizegése keveredett egybe egy-egy ág reccsenésével vagy egy alig hallható susogással. Távolabbról egy vékony, sikító mordulás hatolt át a törzsek között, ami felébresztette a lovakat, de aztán, amikor ismét elhalkult minden, amazok – ha lassan is – de megnyugodtak.

A három nagyobb csoportot alkotó emberek halkan beszélgettek egymás közt. Duruzsolásuk beleolvadt a vacsorájuk elkészüléséért felelős és a hűvös éjjel elleni tüzek roppanásaiba; kettő már csak némán parázslott, a harmadik még lángjai hegyével bele-beleharapott a felette nyárson feltűzött hús le nem vágott részeibe. A belőle felszálló füst ízt és szárítást adott a korábban elejtett vadnak, akinek lelke eddigre már rég messze járt. A nem éppen kövér állat lecsöpögő zsírját az egyik férfi néha egy darab kenyérrel elrabolta a vöröses lángoktól.

A tűznek a már csak izzó testvérénél, a mellette lévő kövön apró gombócok sorakoztak. Az egyik harcos, akinek fejét szőrme szélű sapka fedte, s bőrből készült felsőjén sok fonattal és csattal díszített rövid kabát volt, odalépett és megforgatta a húsokat. Az egyik falat már barnára sült, de még nem volt kész. A férfi vastag és széles ujjaival beljebb tolta, majd tenyerét megtörölte szintén bőrből varrt nadrágjában.

– Nos, Kalamír, van már sült gömböc? – kérdezte egyik társa a férfit, aki arrébb három másikkal beszélgetett.

– Mire kijönnek a barlangból, te már jóllakottan várhatod őket – felelte amaz és odaült a többiekhez.

– Asszonyaink odahaza elég szárított húsport pakoltak az útra, de ez a mai kitérő ide…

– Ha a többiek és a másik klán nem háborog, jobb, ha te sem teszed! – mordult rá a távolabbi tűz fényében megcsillanó, szikrázó tekintettel Kalamír, majd egy mozdulattal a mellette lévő, lószőrrel bevont kulacsot átnyújtotta az elégedetlenkedőnek. – Igyál, a kancatej majd megnyugtat!

A másik, tizenkét emberből álló, de amúgy két csapat csak egy-egy szót ejtett társalgásként, s elmélázva tekingettek a barlang felé, ahová a fény csak halványan ért már el. Annak szája előtt két harcos állt. Egyformák voltak öltözetüket tekintve, de minden másban olyannyira eltértek, hogy szinte bánthatta az ember tekintetét különbségük. Egyikük hosszú és fekete haját több ágban összefonva hordta tarkójára tűzve, s ugyanilyen szakálla kemény és rideg tekintettel áldotta meg gazdáját. Széles szemöldöke alatt szinte szénszemek villogtak arcából; orra vastag volt és ráhasalt hosszú bajszára. A cserzett bőrből varrt felsőjére egy durván hímzett és fémszegecsekkel díszített mellény feszült, derekán két részből készített öv húzott vonalat. Oldalán ívelt kard lógott tokjában, s néha megütötte vászonnadrágjának szárait. Sötétbarna csizmája kissé kopottan fogta körbe igen vastag lábait, kezeivel övének széleibe kapaszkodva állt társa mellett; olyan halványan vigyázott a sötétben, hogy ha kívülről nézi magát, talán kardja után nyúl.

– Ne feledd, harcos: bármi történjék is akár kint, akár bent, a bejárat határát senki nem lépheti át! – mondta neki a valamivel korábban bemenő kilenc emberből az utolsóként totyogó sámán.

A másik férfi ruhája ugyanilyen volt, csak kisebb részein másképp varrták el az összeillesztett darabjait. Ő olyan szőke hajjal lett már születésekor megáldva, hogy szinte világított most az éjszakában. Neki is hosszú fonatokba rendezve borította be fejét és hátul tarkóját, de alatta arca csupaszon fogadta be éjkék szemeit, vékony orrát és hosszú, egyenes száját. Egyik oldalán neki is kard lógott, a másikon pedig egy vászonzsák, amiből néhány, fehér tollvégű vessző meredt kifelé; bal kezével egy duplán ívelt íjat tartott, aminek a végein csontkupakok fogták meg az ín odaerősített befejeződéseit.

– Mondd hát, fivérem, Tombruk, te tudod, hogy miért indultunk el hazulról ide sámánunk barlangjához? – kérdezett társára a fekete hajú.

– Vezérünknek küldetése van, s ugyan még nem tudjuk, mi az, de vele kell tartanunk – felelt a szőke. – Amint vége a szertartásnak, megtudjuk.

– S a többiek? A többi klán, kikből néhány harcos csatlakozott vezérünkhöz?

– A mi klánunk a legnagyobb odahaza, a többiek csak alig a felét teszik ki a miénknek. De mindannyian egy nemzetség lennénk. S a nemzetségünk vezére kimondatlanul mindenki vezére. Ha ő útra kel, van, ki marad, s van, akinek jönnie kell. Vagy, Sharek, te nem így vélekedsz urunk tisztségét illetően?

– A kis klánharcosok idegenben kért tettekért még nem fogadtak esküt. S akik a medencéből jöttek, vagy őseik miatt tartoznak közénk, nem ősi testvéreink. Ők miért fogadnak hűséget és halálig tartó szolgálatot a mi vezetőnknek?

– A mieink – akármelyik klánból is jöttek – azért, mert hitünk egy, s annak idején öreg vezérünk a mostanira bízta népünket és vezetését. Az idegenek, akik pedig néhány nevenapjuk óta vannak velünk, azt hiszem, azért, mert múltjuk valahol közös.

– Még ama nőé is, aki olyan mogorva velünk, mint egy darab szikla? – mosolygott Sharek.

– Izabel?

– Hát ez a neve? Még sosem mondta.

– Mert nem kérdezted tőle. Évek óta ott él velünk Machsarban a Zuhaumkas-hegység lábánál és…

– Magának való egy nő. Nem nagyon beszél, nem iszik, s ha mulatunk, nem jön közénk. Férfit nem láttam körülötte, talán csalódás érte. Ő nem háborgat, én nem keresem. Ha kérik, segít, ha védeni kell a falut, ott van, és bizony úgy képes harcolni, mint egy férfi.

– Igen, és láttam őt úgy harcolni, hogy két férfit is levágott.

Bentről halk puffogás hallatszott. Mély volt és néha kétszer is megerősödött, ahogy kiért az éjszakába.

– Elkezdték – jelezte Sharek, majd ránézett a fák lombja feletti holdra.

Az alig észrevehető sziklahasadék mélyén néhány kiöblösödés és zegzugos folyosó után egy hatalmas teremben egyetlen tűz világította meg a bent lévőket. A többembernyi magasságú belső barlang oldalain színes cseppkőoszlopok és alaktalan sziklaformák álltak őrt, mintha ők lettek volna a testőrei annak a titoknak, ami bent kelt életre. A helyiség bejáratával szemben kissé lelapult a barlang, a padlója sáros föld és lapos kövek, kavicsok szőnyegeként állta mindazt, amit viselnie kellett.

Középen emberektől körülvéve egy máglya égett. A korábban a varázstudó és segítője által összerakott hasábok, a körülöttük fekvő kövek furcsa formát alkottak. Ahogy a tűz egyre jobban megette az éhségét csillapító, lángoló fadarabokat és a gondosan elrendezett gallyakat, a kövek izzani kezdtek, s a felröppenő szikrák vadul törtek utat maguknak és a füstnek a mennyezet felé. Ott aztán egy vékony kürtőt követve láthatatlan utakon a „színtelen szalag” kitört az éjbe valahol.

A terem oldalain félkörben ültek a bent lévők. Kivéve a sámánt, aki lassú mozdulatokkal járkált a tűz körül és a segítőjét, aki hátul állt egy „asztal”-nak titulált kőtömb mögött.

A kört alkotók mindegyike a mai szertartásnak megfelelően, s annak a tiszteletet megadva, a legdíszesebb és makulátlanul tiszta ruhájában figyelt. Akadt köztük egykori pusztabéli, akin fényesre kezelt bőr, vászon és csont díszelgett, de némelyikük nemesi selymet, vagy éppen a lovagi bársonyt, esetleg más finom palástot viselt. A sámánhoz közel az egyik oldalon az egyetlen nő testét is ugyanolyan fekete köpeny fedte, mint a másik részen helyet foglaló, hosszú fekete hajú férfin.

Mindannyian mereven figyelték a történéseket, és kitágult szemmel próbáltak ők is a maguk módján „belezuhanni a túlvilágba”.

A legalább hetven telet maga mögött hagyó varázstudó hajlott háttal hirtelen lezuhant a tűz mellé, majd amikor egy mozdulattal valamit beleszórt a lángokba, lassan előre-hátra dülöngélni kezdett.

Fején egy hatalmas hárpia felső részét magán tartó koronát viselt. Ennek oldalaiból két rövidre vágott és torz, csontokból összerakott szárny lógott ki, előre pedig egy merev és hegyes szarv állt mutatva urának erejét. Alatta fekete, kócos és valamilyen állati trágyával megkeményítetten meredeztek a varázstudó még meglévő ősz hajtincsei. Némelyikben csontok, vagy apró fémlapocskák zörögtek.

Ahogy mozgott a sámán, az arcára festett vonalak és a szeme egyre ijesztőbbé vált, szája rángani kezdett, és zümmögő hang hagyta el torkát.

Kezei, amik egy valamikor szarvas bundáját alkotó bőrkabát alól ki-kinyúltak, hol széttárt ujjakkal, hol ökölbe szorítva imitálták egy madár reptét.

Mezítelen lábai egy fekete és valamitől foltos ágyékkötőből indultak lefelé, s összerakva maga alatt egy-egy szürke bocskorban fejeződtek be.

Derekán egy bőrből font övön megannyi zacskó libegett ide-oda, ahogy himbálódzott, a mellkasán lévő formátlan alakzatot mintázó és vörösre festett csontdarabok fel-felvillantak a közben hol tiszta vörösre, hol halványkékre változó tűzben.

Aóóóuúúú óóóúúúúmmmmaaaaa – hörögte, és miközben szájából nyála csurgott az ölébe, jobb kezével hirtelen kinyúlt oldalra.

A segítő férfi, aki egyszerű vászonruhát, azon egy éjfekete és vörös szélű köpenyt viselt, kiugrott az „asztal” mögül, majd ugyanolyan elrévedt tekintettel a sámán kezébe nyomott egy sötét madártetemet. Annak nyaka el volt vágva, s a feje helyén csöpögve hullott a tűzbe a közben lassan megalvadó vére.

A másik kezével – amin kisujja mögött még egy vékony ujj meredt a többivel ellenkező irányba – is intett a már a nem a jelenben és az „itt”-ben lévő férfi, majd elkapva a halott állatot egy pillanat alatt úgy tépte ketté, mintha az egy darab kenyér lett volna. Aztán rádobta a lángnyelvekre; a helyet először sziszegés, majd fortyogás hangjai töltötték be. Az égő hús szaga elfintorította a nézők orrát, de annyira figyelték a műveletet, hogy senki nem fordította el a fejét, vagy tette kezét az arca elé.

A segéd eközben imbolygó mozdulatokkal megkerülte korábbi helyét, s amikor visszatért, egy ovális formájú nyírfakéregből és a fa törzséből készült dobot hozott előre. A széles peremen számtalan fémlapocska, kagyló és csont csörgött, tetején pedig feketére festett bőr feszült. A sámán dobjára aztán ráköpött a férfi, majd lassú ütemben meg-megmozdította és a tűz fölé tartva szembeállt urával. – Zeeeezúúúú óóóóóúúúú zeeeeezóóóóó úúúúóóóóómmmaaaa! Auuummmm! – kiáltott a varázstudó és maga alól előrerántott egy arasznyi fadarabot. Annak a végén egy nyúlszőrből készült “fej” látszott, egykori gazdájának hamvasszürke színével elütött magától a sárgás nyéltől. Ezt megharapta a sámán és néhány pillanat múlva már a dobot kezdte vele ütni, amit a kezébe adtak.

„Dübb-dübb-dübb-dübb! Tamm-tamm-tamm…”

S a révülés, a látomások sora megkezdődött…

A segéd visszatáncolt korábbi helyére, a sámán pedig felpattant, és először lassan, majd egyre gyorsabban járta révülésének következő szakaszát.

Néhány kör után lezuhant az egyik oldalon, majd ismét szórt valamit a lángokra. Azok elzöldültek, majd egyre kisebbekké váltak, de nem aludtak el. A terem most sötétebb lett, s a dob is elhallgatott.

A háttérben a segítő halk dúdolásba kezdett, s egyszer-egyszer megrázott egy bőrzacskót, amiből fémes csörgés hallatszott.

A sámán hirtelen kinyitotta szemeit és mély, dübörgő hangon mormogni kezdett:

– Íme, én, aki vagyok a föld a víz és a lombok szintjéről, megérkeztem hozzátok, mélység urai! Vagyok hát Karhumm, s kérdezem kapuitok őrét, beenged-e világotokba?

A háttérben a csörgés gyorsult és a másik férfi ráborulva a kőre hörögve válaszolt:

– Iiismeeerünk téged, Karhum. Küldted ajándékod, amit elfogadunk. Lépj hát be világunkba, s borulj elénk, majd mondd, mit akarsz! – suttogta, majd morogta a segítő.

Karhum sámán felállt, járt egy kört, majd állva folytatta a beszédet. Nem volt a szelleme jelen, csak a teste, de annyira tisztának tűnt az amúgy fehéren villogó, kifordult szeméből előtörő tekintete, mintha szavait olvasná valahonnan.

– Szólítom a mélység szintjének legfelsőbb urát, s kérem, adja áldását földi testvéreim küldetéséhez!

Egy fiatal sasfióka vérét adtad nekem, s ilyen kéréssel állsz most elém? – dübörögte egy hang.

A jelenlévő „vendégek” nem voltak biztosak abban, hogy a hang a segítő szájából tört elő, de senki nem merte rávinni tekintetét az asztal mögötti férfira.

– A sas vére csak kapuid őrzőinek adott ajándékom. Néked az áldáshoz vért s hamut adunk – folytatta a sámán.

– Holmi hamu és vér? – zúgott a barlang ismét.

– Tiszta és nemes, mint az éj. Új szövetségünk s küldetésünk ereje… – emelte fel a fejét a sámán, majd feltérdelt és kezeit kitárta oldalra a többiek felé.

A tűz hirtelen elaludni látszott, csak az erősen izzó parázs adott fényt. Amikor eltelt egy pár pillanat, a térdelő férfi felugrott és akkorát csapott dobjának tetejére, hogy a társaság mellkasában a szíve arra a szemhunyásnyi időre „elhallgatott”.

– Neeeeeem! – kiáltott ismét hátulról a hang.

– Mit kívánsz segítségedért, mélységek nagyura?

Hosszú ideig csak a falakról visszaverődő parázs sercegését, a varázstudó zihálását lehetett hallani, meg a segéd csörgését.

Karhum maga elé kapta dobját és hangosodó és gyorsuló bőrütlegelésbe kezdett. Most nem használta a botot, csak csupasz és véres kezével pergette a dobot.

„Dürr-dürr-dübb-dürr tattatttattarra dürr!”

Hajlongva megint körbetáncolta a kövekkel körberakott parazsat, majd mielőtt újra lezuhant volna mellé, markából megint valamit rászórt. Ettől a lángok felcsaptak, majd ismét szinte ki is hunytak.

Mondd hát követelésed, nagyúr! – kiáltott Karhum.

Holnap hajnalban egy kecske és egy tiszta vérű ló testét akarom eme helyen véretek és a hamu mellett!

Az oldalt ülők közül az egyik harcos majdnem felugrott, de Karhum oldalra emelte fejét és sziszegő hangot adva jelezte: Maradj! Aztán visszafordult a parázs fölé.

Tiéd mind, mit kívánsz.

S most adjátok nékem ajándékotok, s mondjátok kéréseitek! – érkeztek visszhangozva a falakról a mély hangok.

Karhum sámán intett a harcosoknak, hogy állják körül a közben ismét felélénkülő tüzet. A látványtól és a felszálló, kissé csípős füsttől álmatag emberek körbevéve a feltörő lángokat tágra nyílt szemekkel engedelmeskedtek. A segítő egyik kezével egy csontkést adott át Karhumnak, a másikkal egy koponyát formázó edényt. Karhum köpenye alól elővett egy cserépből készült, vékony és kicsi fiolát, majd leharapva annak dugóját, az abban lévő port beleszórta az edénybe. Aztán a tőle jobbra álló, fekete köpenyt viselő és fekete hajú férfi kezébe adta azt, meg a csontkést.

Te, ki vagyon vezér, add hát elsőnek véred atyád hamvaihoz, s míg társaid fivéreiddé válnak, beszélj!

Az arcán a heget viselő férfi végighúzta a fegyvert alkarján, ahonnan kicsorduló és lecsepegő vére egyenesen belefolyhatott a másik kezében tartott edény mélyébe. Azután ezt átadta a szomszédjának és felemelve fejét beszélni kezdett:

– Én, Torda, aki vagyok az egykori Thord fia, szólok. Atyámat gyalázatos módon megszégyenítve megölték, s tetemét végighurcolták Pelvéthián. Anyám s húgom elmenekültek, sorsukról ma sem tudok. Megfogadtam hát, mikor felnőtt leszek, küldetésként megbosszulom atyám halálát azokon, kik ezt tették vele, vagy közük volt hozzá.

A kés és az egyre jobban megtelő koponya közben körbejárt. A harcosok büszke és rezzenéstelen arccal végezték a szertartást, s homályos tekintettel hallgatták Torda szavait.

– Ti, kik vagytok a következők: Bathor fia Balthus; Mihambar fia Morbruk; Korda fia Borg; Karakas fia Karthal; Ismael fia Nostra; Tevel lánya Isabell. Mindannyian osztoztok küldetésemben, mert szintén kaptatok eme gyalázatból, hiszen atyáitokat őseitek otthonának kapui felett akasztotta fel atyám öccse, ki jogtalanul birtokolta a trónt. Így bosszúnk közös, s véreink akkor segítik őseink nyugtát a túlvilágon, ha végzünk azokkal, kiket elérnek fegyvereink az árulók közül. Thord vezér, kinek talizmánképe, s zászlaján címere a fekete sas volt, jelet adott egykori hamvaiból: addig küzdjetek nevemben, míg vért és vérből vért tudtok ontani! Tegyétek ezt úgy testvéreim – folytatta megállás nélkül Torda – hogy nevetek legyen a Fekete sas testvériség. S amint eggyé válunk és fegyvereink megkapják a szentesítést a beavatás után, elárulom hát, kiknek életéért indulunk a medencébe. Ehhez kérem áldásod, Mélység nagyura!

Válaszként valahonnan mély duruzsolás töltötte be a barlangot, aztán csend vette körül a bent lévőket.

A közben körbeért koponya megállapodott Karhum kezében, aki a kést beleejtette a tűzbe, majd ivott egy kortyot a vérből. Szája körül vörös lett az arca, s amint odaadta Tordának a cserepet, ő a vért beleköpte a felizzó kövek közötti körbe.

A társaság tagjai egy-egy kortyot ittak, majd elővéve legnemesebb fegyvereiket, véres nyálukkal leköpték azt. Volt, aki kardjának élét, vagy tőrét „festette be”, de vörös lett nyílhegy, fejsze is. Mindezt tették attól függetlenül, hogy egykoron pusztanépbéliek voltak-e, vagy katonák, lovagok.

Aztán Torda megfogta utoljára a maradékot és ráöntötte a tűzre. A sárga és vörös szikrák, a köztük meglobbanó lángok elhalványultak; erős füst és bűz szállta be a barlangot.

A Fekete sas testvériség a mai éjszakától él, s ti, kik titkos parancsnokai lettetek, halljátok hát a neveket: Benjamin Bringe, ki maga ölte meg apám; Leon Bringe, ki vezette csapatát őseink ellen; Andrew Grand, aki kapitánya volt királyának; Robert Menroth, ki királynak vallja magát jogtalanul Pelvethia trónján! S véreik, kik nem vihetik tovább neveiket a jövő felé! Harcosaitok kérdések nélkül követnek majd benneteket, s amint egy léttel kevesebb van földünkön általatok, tetemének nyakába jelként tűzzetek sastollat. Harcunk közös: vagy bevégezzük, vagy meghalunk! Útra hát!

Útra Fekete sas testvériség! – dübörgött hátulról az eddigre már majdnem elfelejtett segítő. – Küldetésetek megszentelem, s fegyvereitek ereje addig tart, míg minden nevet és vérét ontja majd!

A sámán szótlanul meghajolt a harcosok előtt, majd odalépve Torda elé kinyitotta feltisztuló szemeit és halkan megszólalt:

– Utatok már a tiéd és embereidé. Innentől vidd sorsod!

– Szellemeid és legjobb emberem által nemsokára megkapja, mit kívánt a mélység nagyura s szolgái – felelt amaz és biccentett fejével.

– Hamarosan meg kell tisztítanom eme helyet. Menjetek hát ki és mielőbb keljetek útra!

– Így lesz.

A fekete hajú férfi körbehordozta éjkék tekintetét parancsnokain, s mielőtt intett volna nekik, hogy hagyják el a barlangot, elégedett mosoly ült ki az izmoktól feszes arcára.

„Apám, hamarosan megbékélhetsz odaát.”

Amikor kiértek az éjszakába, a kintlévők szinte egyszerre álltak fel a tüzek maradványai mellől. Tombruk és Sharek közvetlen Torda mellett haladva ért be a lenti emberek gyűrűjébe, de aztán uruk intésére mindenki leült egyetlen tűz köré. Ő maga megkotorta a parazsat, kissé felszította és oldalról néhány gallyat dobott rá, majd körbenézett. A hat parancsnok s az összes ember szótlanul figyelte.

A Dormiolust eltakarta egy részben egy átfutó és álmodó felhő, de a feléledő lángok megmutatták az alig észrevehető örömöt azon az arcon, amin kevesen voltak képesek olvasni.

– Az alsó világ uraitól Karhum és általa mindannyian megkaptuk utunk s az áldást – kezdte Torda. – Mielőtt bármit mondanék, tudnom kell, hogy követtek-e engem és testvériségünk parancsnokait?

A pár pillanatig bekövetkezett csendbe bele-belecsattant a friss tűz pattogása; olyan egyszerre bólintottak a korábban kint lévők, hogy a vezér nagy levegőt vett, megint megkeményítette arcizmait és belekezdett beszédébe:

– A mai éjszakától ez a társaság a Fekete sas testvériség. Vezetői egyenrangúak, de én mutatom az utat! Korábbi létetek nem számít, s ha kétség törne csapást magának elmétekben, jusson eszetekbe, hogy nemzetségünk nem volt megtűrve a Gyűrű-hegységen belül. Okát senki nem tudja, csupán a megaláztatás jeleit vehettük észre, ha valamelyikőnk odatévedt. De megmaradtunk távol az ő földjüktől, így népünk nem volt veszélyben. De hiába egykori ősiségünk, ők nem kértek belőlünk… Tehát feladatunk megölni azon embereket, kik meggyalázták parancsnokaink és az én múltam.

– Kik lennének ők? – kérdezte az egyik férfi oldalról.

– Hét kisebb társaságra oszlunk, s ebből három egy-egy embert kap céljául, a maradék-mivel ő nehezebb feladat-ugyanazt. Álneveiteket majd vezetőitek adják meg az úton, így biztosabb a rejtekünk. Ha valakit elfognak, nem tudja elárulni a többieket.

– S ha épp segítséget nyújthat a tudása által? Vagy végzett ellenségével? – emelte fel a fejét Sharek.

– Tombruk, te ölj le egy kecskét, s végy egy lovat a tartalékból! Vérüket fogd fel, s tetemüket helyezd el a barlangban! – fordult el a kérdezőtől az egy lépéssel arrébb álló, vigyázó fivére felé Torda, hogy jelezze: a kérdésre nem most és nem ő válaszol.

– Igen, vezérem! – felelt Tombruk és intett egy másik harcosnak kicsivel messzebb, majd felállva elindultak a lovak felé.

– Mire ez a tűz leég, mindenki tudja majd, hogy hová tart. S addigra mindenki legyen lovon is! – emelte fel a hangját a fekete köpenyt viselő és intett, hogy a harcosok tegyék dolgukat.

A parancsnokokon kívül az összes férfi készülődött. A lovakat szerelték fel szerszámokkal, összerámolták az amúgy sem nagy felszerelésüket, és még akkor sem szóltak egy szót sem, amikor hallani lehetett a két állat halálsikolyát.

Torda körül ott állt a hat ember. Ők ugyan tudták, hogy kik ellen indulnak el, de a részleteket kíváncsian várva, szótlanul nézték vezérüket.

– Én megyek Sárhegy felé, ha átértünk a Gyűrű-hegységen s a Nagy-Bereg földön. – Nostra, – fordult oda egy zöld palástot viselő, a mellkasát egy szarvast ábrázoló címerrel díszítő férfihez. – utad a Dann északi kanyarulatában Grahamborg és ura: Andrew Grand.

– Azt hallottam, hogy a Trianniták mozgó kapitánya…

– Volt. Ne becsüljétek le az ellenfeleiteket! – vágta félbe Nostra mondatát Torda.

– Legyen hát! – simította el szája sarkaiból hosszú harcsabajszát amaz.

– Azt gondolom, hogy Berén vára, ahol Leon Bringe az úr, a tiéd lesz, Borg.

– Atyám is várúr volt valaha – bólintott a másik oldalról egy szintén sötét hajú ember, majd elhúzva kezét az övén nyugvó kard keresztvasán megengedett egy félmosolyt. – Hallottam gyerekként a Sir-ről.

– Az nem árt, ha ismerjük az ellenséget. No, ti pedig, akik maradtatok, a király a tiétek. Hírhozó fivérünk már többször hozott nekem válaszokat a medencéből otthonunkba, ezért tudható, hogy Robert már nem egykori önmaga. Ugyan buzog benne még az életerő, de többet intéztet, mint amit ő maga megtesz. Készíti fiát az uralkodásra. De még él, s ha már készíti is a hercegnek a trónt, – akit húgával együtt szintén utol kell, hogy érjen végzete – még mindannyian élnek.

– Gyerekek? Hiszen minket… – kezdteKarthal.

A magas és igen széles vállú harcos csontlemezekkel borított bőrpáncélt viselt. Nyakában egy bőrzacskó fityegett, de senki nem tudta, hogy mit rejt magában. Oldalán egy harci fejsze pihent tokjában, csizmájával, amit vaskos lábain viselt, arrébbmozdította a tűz körüli egyik követ.

– Atyád meghalt, mikor te kölyök voltál, s szerencse, hogy fegyverhordozója elbújtatott, s nem fogtak el téged! – förmedt rá Izabell. – Nekem sem kegyelmeztek volna, ha meglelnek.

Izabell erős és széles vállaira egy hasonló fekete köpeny borult, mint a Tordáéra. Alatta keményített bőr mellvért, egy megvasalt peremű öv és egy kopott vászonnadrág öltöztette a mogorva tekintetű nőt.

– Jól van, magam is tudni fogom kitekerni bárki kölykének a nyakát.

– Rendben, akkor ezt az odaúton megbeszélitek majd – tette Izabell vállára a kezét a vezér, majd folytatta. – Amint beérünk a királyságba, szerezzetek ruhákat, mert ugyan sokféle nép járja Pelvethia földjét, ezek más benyomást adnak rólatok. Idegenek vagytok, de olyanoknak kell lennetek, mint az ottaniak. Legyetek akár lovagok vagy nemesek, utazóknak és vándoroknak kell látszanotok.

– No és embereinknek is?

– Ők akár társak vagy szolgák lehetnek. Színes a nép. A lényeg: rátok bízom, hogyan juttok célotokhoz és a formát is, miképp végeztek azokkal, kiket megneveztem. S ha megvan, mit megesküdtünk, itt a jel.

– A tollak? – néztek rá a többiek.

– Íme! – nyújtotta előre a három hosszúkás bőrtokot.

A sötétre festett tartó olyan volt, mint amiben a királyságbeli lovasfutárok a pecséttel lezárt tekercseket hozták-vitték, csak ezen nem volt semmilyen viaszjel. Dísztelenül bújt bele az átvevők kezébe, ahonnan majd lovaik nyeregtáskájába rejtik el.

– Mindegyikben féltucat sastoll van. Karhum gondoskodott róla, hogy erősek legyenek, bírják az utat és feketeségük majd úgy világítson a megölt emberek testében, hogy azt senki ne felejtse el. Így jeleink félelmet keltenek és felidézik őseink tisztességtelen legyilkolását.