Borítószöveg

Az Ónody család legkisebb gyermeke, Blanka éppen a Millennium évében, 1896-ban végzi el a Felsőbb Lányiskolát, és lépi át a felnőttkor küszöbét. Ebben nagy segítségére van egy napló, amit a dédanyja, Zsini mama – aki nem más, mint a sorozatot elindító Cholera-napló Georginája – tanácsára kezd el írni. Az idős hölgy aztán maga is tollat ragad, és ketten egyidejűleg igyekeznek megörökíteni ennek a sok szempontból rendkívüli évnek a történéseit.

A tavaszi és nyári hónapokban Zsini mama és Blanka egyaránt nagy lelkesedéssel vesznek részt az Ezredévi Kiállítás rendezvényein, és együtt látogatnak el a helyszínekre. A fiatal lány közben átéli az első szerelem minden fájdalmát és boldogságát, az idős asszony pedig derűs bölcsességgel szemléli a körülötte rohamosan változó világot. Vajon hogyan vélekednek ugyanazokról a dolgokról, és miben tudják egymást támogatni?

Fábián Janka ezzel a kisregénnyel búcsúzik a ,,naplóktól", amelyekből egy 19. századi család nőtagjainak történelmi viharok közepette kibontakozó sorsát ismerhettük meg. Most a századvég pompázatos ünnepségsorozata, a Millennium díszletei között láthatjuk viszont őket, és egyben el is köszönhetünk tőlük.

Első kiadás

© Fábián Janka, 2026

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Borítókép © Ildiko Neer / Trevillion Images

ISBN 978-963-604-818-1

Felelős kiadó Kiss Béla

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az égbolton köröskörül mi mosolyog?

Tán felülről ide néznek az angyalok...

Mért boritja rózsaerdő ezt a földet?

Mintha tél már nem is lenne soha többet.

A levegő részegitő illatával

Egybefolyik orgonaszó és madárdal;

Lenge felhő száll a légen puha szárnyon...

Mind való ez? vagy csak egy szép hajnal-álom?

Kenézy Csatár: Millenniumi-dal (részlet)

Budapest, 1896. március közepe
Blanka

Anyuska ma kisebb patáliát csapott… pedig semmi oka nem volt rá, esküszöm! Csak kölcsönvettem a parfümjét, a szinte teli üveg Heliotropot, amit alig-alig használ. Nem is értem, hogyan vette észre! A pipereasztalán még vagy négy-öt toalettvizes üvegcse sorakozik, egyik szebb és illatosabb, mint a másik. Igen-igen, nekem is vannak saját illatszereim, de őszintén szólva, már eléggé meguntam őket. A Heliotropnak pedig olyan felnőttes, már szinte asszonyos illata van. Lopva már gyakran beleszagoltam, de használni eddig még nem volt bátorságom. No, de mivel két napja volt a tizennyolcadik születésnapom, és ennek örömére tegnap színházba, majd étterembe mentünk, csentem pár cseppet a szinte érintetlen parfümből.

Anyuska persze azonnal megérezte rajtam, de javára szóljon, hogy csak este pörölt velem, miután hazaértünk.

Akkor is inkább azért, mivel nem kértem tőle engedélyt az illatszer használatára. De hiszen tudtam, hogy úgysem adná meg! Ezt közölte is velem. Néha roppant mód igyekszik szigorúbbnak tűnni, mint amilyen valójában, és a „kezébe venni” a nevelésemet.

– Nem való egy ilyen érett illat a magadfajta fruskáknak – füstölgött. – Azt hiszitek, hogy mivel betöltöttétek a tizennyolcat, egy csapásra felnőtté váltok? No hiszen! Ha ez csak így menne! Csak magadra fújod ezt a permetet, és máris leesik a tojáshéj a hátsódról…

És így tovább, még hosszú percekig. Én bölcsebbnek láttam, ha hallgatok, de megjegyzem, egyáltalán nem találom olyan óriási véteknek ezt a kis engedetlenséget.

Ettől eltekintve a születésnapom kitűnően sikerült. Ezt a naplót a dédanyámtól, Zsini mamától kaptam, aki már ugyan túl van a nyolcvanadik életévén is (ha jól emlékszem, nyolcvankét éves), de még remekül tartja magát. Habár néha már bottal, de azért elsétálgat otthon a lakásában, sőt, jó időben még a közeli utcákban is. A környéken mindenki ismeri és szereti, már messziről üdvözlik, és a boltosok félreteszik neki a legszebb portékájukat. Szellemileg pedig teljesen friss, és sokszor előfordul, hogy vele tudom a leginkább megbeszélni a legintimebb dolgaimat. Mindig megért, és igyekszik bölcs tanácsot adni.

A naplót azért kaptam tőle, mivel elmondása szerint fiatal korában ő is úgy vészelte át a legnehezebb időket, hogy a naplójának rendszeresen kiöntötte a szívét, és őszintén leírta a legtitkosabb gondolatait. Nekem is ezt tanácsolta.

– Kicsi Blankám, csak azt bánom, hogy nem előbb jutott eszembe, hogy megajándékozzalak egy naplóval – mondta, miután átadta a selyemszalaggal átkötött kis csomagot. Miközben izgatottan bontogattam, folytatta. – De azt hittem, anyádtól vagy nagyanyádtól kapsz majd egyet. Ej, ej! – A fejét csóválta. – Lám, meg is feledkeztek erről a szép hagyományról, ami nemzedékről nemzedékre szállt a családunkban. Mentségükre szóljon, hogy jobbára fiaik születtek… Rolli lányomnak három is, akik közül a középső a te édesapád. Neked pedig két bátyád van, akik fiúk lévén szintén nem bajlódtak naplóírással – halkan kuncogott. – Pedig néha akár ők is megtehetnék, hogy kiírják magukból az érzelmeket, indulatokat… no, de nem vagyunk egyformák, és jól is van ez így. Szóval, mint mondottam, a családunkban réges-régi hagyomány a naplóírás, és itt az ideje, hogy te is belevágj, kicsi Blankám.

Örültem az ajándéknak, de kissé tanácstalan voltam, hogyan is vágjak bele. Zsini mama szerint ezen ne aggódjak; csak fogjam magam, és kezdjek el írni, bármit, ami az eszembe jut.

Hát, ez pedig ma éppen ez a parfüm-ügy volt.

Nem túl szívderítő, és nem is egy eget rengető dolog, tudom… talán később ennél fontosabb vagy izgalmasabb eseményeket is meg tudok majd örökíteni.

Mindenesetre holnap újra meglátogatom Zsini mamát, és további útmutatást kérek tőle ezzel kapcsolatban is.

Zsini mama

Drága kis Blankám mikre rá nem vesz… A kedvéért, íme, vén fejjel újra elkezdtem naplót írni! Még most is megmosolygom saját magamat, amint ezeket a szavakat leírom. No de, ha az ember kedvenc dédunokája (magunk között vagyunk, tehát nyugodtan bevallhatom) kér valamit, azt csak nem utasíthatom vissza?

Blanka a legkisebb dédunokám, ráadásul az egyetlen lány – ez talán megmagyarázza az elfogultságomat irányába. A fiúknak, akiket persze szintén teljes szívemből szeretek, egy szót se erről! Egyébként vélhetően sejtenek valamit, hiszen az utóbbi években gyakran a szememre hányták, hogy feltűnően kivételezek a kishúgukkal. Ez nyilván így is volt, habár én mindig hevesen tiltakoztam a vádak ellen.

No de elég a szócséplésből… kivált, hogy Blanka éppen azért kért meg, hogy vele párhuzamosan én is írjak naplót, hogy azt elolvasva tanulhasson, hogyan is kell ezt csinálni. Én pedig – némi unszolás után – beleegyeztem, noha váltig állítottam neki, hogy ezt a műfajt nem lehet megtanulni, és nem is igazán vannak szabályai. Nem is kell hogy legyenek! Mégis, a kérése megmelengette a szívemet, és rájöttem, hogy valójában nagy örömmel vágok bele ismét a hajadon leány koromban oly szívesen űzött tevékenységbe.

Istenem, mennyi idő eltelt azóta! Mintha egyenesen egy másik világban éltem volna, már csak azért is, mivel azok közül, akik akkor körülvettek, alig néhányan vannak már csak életben.

A legfontosabb változás, hogy kilenc esztendeje megözvegyültem. Drága hitvesem, Mosonyi Gáspár, akivel hosszú évtizedekig jóban-rosszban kitartottunk egymás mellett, egyik éjjel csendben örökre elszunnyadt. Már az is ajándék volt a sorstól, hogy a gyönge egészségével 1948 tavasza óta, amikor először lett rosszul, ilyen sokáig élhetett. Bevallom, voltak időszakok, amikor elhidegültünk egymástól, és már-már attól féltem, más nők, nálam szebbek és fiatalabbak, elrabolják tőlem a szívét. Ez néhányszor kis híján be is következett, és Gáspár kacsintgatott erre-arra… de minden esetben visszatért hozzám, első szerelméhez, és a megbocsátásomért esedezett. Én meg is bocsátottam neki – bár megbántott, végül megértettem, miért tette, és ebben a lányom, kedves Karolinám is segítségemre volt. Ő is elmondta nekem, amit magam is gyanítottam, hogy az édesapja csupán az elveszett fiatalságát és egészségét próbálta ily módon visszanyerni. Ám ez sajnos nem sikerülhet – végül ő is belátta. Ezután már csendesen, meghitt szeretetben éltünk egymás mellett, örülve az unokáknak, majd a dédunokáknak, az egyre gyarapodó családnak.

A közeli családtagjaim közül már csak a húgom, Vilma van életben. Lujza nővérünk és Ignác bátyánk már szintén évekkel ezelőtt meghaltak. Vilmával gyakran találkozunk – ő is magányosan él már, nem messze tőlem, itt, a Krisztinavárosban, és szerencsére ő is olyan erőben van még, hogy viszonylag könnyen át tudunk sétálni egymáshoz. Hol én megyek hozzá, hol ő látogat meg engem… ilyenkor teázunk, süteményt eszünk, és megbeszéljük, milyen bolond lett ez a világ.

Kicsi Blankámat ő is nagyon szereti, és az érzés kölcsönös; a kisleány őt is sokszor meglátogatja, és szeretettel Vilma nénémnek nevezi.

Kisleány! Miket hordok össze! Hiszen már a kicsi Blanka is felnőtt, a minap töltötte be a tizennyolcat. Az ő korában én már férjes asszony voltam, és az első gyermekemet vártam!

Uramisten… hogy rohan az idő! Hiszen Blanka mintha csak tegnap született volna.

És ha az egész életemet nézzük, valóban nem is volt olyan régen. Már akkor is öregasszony voltam, és most is az vagyok… Blanka a legkisebb dédunokám, és a születése igazi meglepetés volt, már a szülei sem vártak újabb gyermekáldást. Öt évvel azelőtt, az utolsó nagy kolerajárvány idején veszítették el a legfiatalabb fiacskájukat, a drága kis Dánielt, akit a nagyapja után neveztek el így. Amikor Márika aztán – váratlanul – újfent áldott állapotba került, az egész családdal madarat lehetett volna fogatni. Persze, mind fiút vártunk… valószínűleg őt is Dánielnek nevezték volna, bár ebben nem lehetek egészen biztos. Lehetséges, hogy a szülőknek, és mindenki másnak is túl sok fájdalmas emléket szakított volna fel ez a név. Nos, ezt már sohasem tudhatjuk meg, és én nem is fogom soha megkérdezni. A gyermek leányka lett, és a gyönyörű Blanka nevet kapta, ettől kezdve pedig ő volt a család kedvence, elkényeztetett kis hercegnője. Különösképpen nekem és a dédapjának lett a mindene, aki szintén bolondult érte, és semmit sem tudott volna megtagadni tőle.

Ej, nézzenek oda… úgy könnyezem, hogy alig látom, mit írok. Már amúgy is régóta szükségem van pápaszemre – először csak olvasáshoz kellett, most pedig már mindenhez. Sőt, még azokkal sem látok túl jól. És ha még pityergek is… akkor szinte semmit. Jobb is, ha most abbahagyom egy időre… majd holnap folytatom. Talán kicsi Blankám nem neheztel meg érte túlságosan.

Blanka

Most, hogy elolvastam Zsini mama tegnap írt sorait, már kicsit jobban értem, mi mindent kellene feljegyeznem ebben a könyvecskében. Nemcsak a napi csip-csup dolgaimat kell benne megörökíteni (habár azokat is lehet), hanem az érzéseimet, gondolataimat, és néhány szót arról is, ki is vagyok én, milyen körülmények között élem a mindennapjaimat – habár nem hiszem, hogy rajtam és a dédmamán kívül ezt valaha bárki olvasni fogja, de azért sohasem lehet tudni. Még az is elképzelhető, hogy valamikor a távoli jövőben valakik ezekből a csacsiságokból fogják megtudni, hogyan is éltek az emberek az Úr ezernyolcszázkilencvenhatodik évében Budapesten.

Vagy legalábbis egy Ónody Blanka nevezetű fiatal lány hogyan élt.

Mi mind Budán lakunk, a Krisztinavárosban, nem messze a dédapám, dr. Mosonyi Gáspár egykori lakásától. Ugyanitt lakott egykor a nagyanyám, született Mosonyi Karolina (akit Zsini mama csak Rolliként emleget), valamint a nagyapám, idősebb Ónody Dániel, egy negyvennyolcas veterán, aki a szabadságharcban elveszítette a bal lábát, de ez nem akadályozta meg abban, hogy nagyszerű lovas váljon belőle. Több versenyt is megnyert – a dolgozószobájában őrzött trófeákat nagy becsben tartja, és folyton mutogatja mindenkinek, részletesen elmesélve mindegyik történetét. Azt mondja, a lovak nyergében ülve mindig is úgy érezte, mintha még mind a két lába meglenne.

A lovaglást már nem űzi olyan szenvedélyesen, de orvosként még praktizál, a kórház mellett a lakásukban berendezett rendelőjében is fogadva a pácienseit.

Az apám, az ifjabb Ónody Dániel nem követte a családi hagyományt, így nem orvos lett, hanem a dédmama régen elhalálozott bátyjához, Ignác bácsihoz hasonlóan patikárius. A Szent Flórián patika a lakásunk alatt, a Levél utcában van, és én kislány korom óta igen szeretek ott tartózkodni, beszívni a furcsa illatokat, nézegetni a polcokon a latin feliratú, míves üvegcséket (amikhez szigorúan tilos hozzányúlnom), sőt, néha még be is segítek Papának az árusításban, vagy hátul, a raktárban a kenőcsök, porok kimérésében, összekeverésében. Oly sok mindent ellestem tőle az évek során, hogy akár ki is tanulhatnék patikáriusnak.

Ez a pálya azonban egyelőre nem áll nyitva a lányok előtt… én legalábbis még sohasem hallottam női patikáriusról. Ez pedig furcsa, hiszen néhány éve női orvosok már vannak. Közülük az elsőt, Hugonnai Vilma doktor asszonyságot ismerem is – a szüleim bemutattak neki, mikor egyszer összetalálkoztunk vele a Nemzetiben. Nagyszerű teremtés, és remek szakember nagyapám szerint, márpedig ő már csak tudja. Jómagam és rajtam kívül még sok fiatal lány példaképnek tekintjük őt, még akkor is, ha valaki nem feltétlenül a gyógyítói pályára készül. Ha már patikárius nem lehetek, én a legszívesebben tanárnő lennék. Most még iskolába járok, májusban fogom letenni a vizsgáimat, és addig tanácsos lenne végleg eldöntenem, mihez is szeretnék kezdeni az életemmel.

Persze, jó lenne férjhez menni, és gyermekekre is vágyom… habár vőlegényjelöltem még nincsen, ami talán furcsa lehet, hiszen már elég idős vagyok, és a legtöbb barátnőmnek, iskolatársamnak van már udvarlója, egyiknek-másiknak egészen komoly is (tudok róla, hogy némelyiküket már el is jegyezték, habár a gyűrűt nem hordhatja az iskolában, mivel azt a tanáraink nem néznék jó szemmel). Csúnyának sem lehet mondani, ámbár nem is vagyok olyan szép, mint amilyen édesanyám volt – még azelőtt, hogy a legfiatalabb bátyám meghalt volna, és a gyász el nem torzította volna egykor sokak által irigyelt, bájos, szabályos Madonna-arcát. Én a szememet és az orromat édesapámtól örököltem, a számat és az államat pedig édesanyámtól. Sajnos azonban aranyszőke, hullámos haját nem. Az én hajam amolyan jellegtelen világosbarna, és bosszantóan egyenes. A loknik mindössze néhány óráig maradnak meg benne, azután szépen fokozatosan „kirúgják” magukat, hogy aztán estére – ha közbe nem lépek – szögegyenes legyen a hajam. Ezen néha kesergek, de Anyuska és a cselédünk, Annus szerint így is szép a hajam: dús és fényes, és amikor rásüt a nap, mintha néhol aranycsillámot szórtak volna rá.

Azonkívül, hogy a patikában sürgök-forgok, szeretek olvasni, rajongok a színházért és az operáért, szívesen zongorázom és éneklek (habár egyikhez sincs túl nagy tehetségem…), és örömest hallgatom az Apuska által nemrégen beszerzett gramofont, ami ugyan kissé recsegősen, de azért igen élvezhetően lejátssza a furcsa kis hengereken rögzített zeneműveket. Modern korunk egyik technikai csodája, amelyet Zsini mama és Vilma néni ámulva, egyben némileg idegenkedve szemlélnek.

Ó, jut eszembe… tegnap megígértem a drága idős hölgyeknek, hogy ma okvetlen felugrom hozzájuk. Leteszem hát az irónt, és sietek, nehogy túlzottan megvárakoztassam őket!

Zsini mama

Elolvasván Blankám legutóbbi bejegyzését meg kellett állapítanom, hogy még mindig túlságosan csapong… na de nem nagy baj ez, hiszen egyébként élvezettel és olykor mosolyogva olvastam a sorait. Vajon én is így ugráltam témáról témára, mikor vele nagyjából egykorú bakfis voltam? Vélhetően igen… a fiatalok minden korban hasonlóak, csak később, amikor már a saját gyerekeikre és unokáikra tekintenek, akkor hajlamosak megfeledkezni arról, hogy egykor ők is ilyenek voltak.

Én azonban ilyen idősen már megengedhetem magamnak, hogy a többieknél elnézőbb legyek velük. Így hát nem kritizáltam Blanka stílusát – ellenkezőleg, inkább megdicsértem őt az őszinteségéért, és csupán egy-két szívbéli jótanáccsal láttam el, amit szívesen fogadott. Érződik a mondatain, hogy igyekszik megfogadni a tanácsaimat, és azok alapján megfogalmazni a bejegyzéseit. Bevallotta, hogy egyre jobban élvezi a naplóírást, ahogyan én – mi, Vilmával – annak idején. A könyvecske éppen olyan szép, míves holmi, mint amilyen réges-régen az enyém volt, a lapjai sárgásak, selymesek, a fedele vörös bársony, és a lapok széle ugyanolyan vörös színnel van megfestve. Elmondta azt is, hogy egyébként hajlamos arra, hogy csúnyán, kapkodva írjon, ezért a tanárai gyakran meg is feddik. A naplóba azonban csakis szépen, gyöngybetűkkel ír, és vigyáz rá, hogy ne ejtsen hibát. Vilma húgom is belenézett a naplóba, és őt is egyszeriben megrohanták a régi emlékek. Ő a harmincnyolcas nagy árvíz alatt és egy ideig utána vezetett naplót, és elárulta, hogy ezért sokkal élénkebb emlékei vannak az eseményekről. Blanka alaposan ki is faggatta őt (ahogyan engem szokott például az első kolerajárványról, a megismerkedésünkről Gáspárral és a negyvennyolcas eseményekről, amelyekről azonban a lányom és a menyem sokkal érdekesebben tud beszámolni). Mint a legtöbb fiatal, ő is szomjazik ezekre a történetekre, és látom rajta, hogy sokat tanul belőlük, valamint erőt gyűjt az előtte álló hosszú évekre.

Órákig beszélgettünk mi hárman, a két öregasszony és a bimbózó fiatal lány, de pompásan éreztük magunkat. Teát ittunk és rengeteg friss aprósüteményt ettünk, amit az unokámék cselédje, Annus sütött, és kitűnő volt. Blanka Vilmát is megkérte, hogy írjon a naplóba, de ő ezt határozottan visszautasította azzal, hogy sajnos a keze már köszvényes, kézimunkázni sem tud vagy két éve, és a szeme sem az igazi már.

Ez utóbbit én is elmondhatom magamról… most is már könnyezem, és ezúttal nem a meghatottságtól. Mégis, egyrészt nem lenne szívem visszautasítani a dédunokámat, másrészt, mi tagadás, jólesik egy kicsit visszatérni lánykorom egyik kedves elfoglaltságához.

Március 15-én
Blanka

Ma ünnepeljük a forradalom kitörésének negyvennyolcadik évfordulóját. Vagyis, éppen annyi év telt el a nagy nap óta, amennyi az évszázadból az események idején. Érdekes tény, habár nem tudom, van-e bármi jelentősége. Két év múlva, az ötvenedik évfordulón biztosan hatalmas ünnepség lesz, de amióta csak lehetséges nyíltan ünnepelni, minden magyar megemlékezik az évfordulóról a maga módján.

Mivel ma vasárnap van, az iskolai ünnepségünk holnap lesz – úgy volt, hogy szombaton tartjuk, de a felkészítő tanárnőnk megbetegedett, ezért kénytelenek voltunk elhalasztani. Egyáltalán nem bántam, ugyanis én is szerepelek az ünnepi műsorban, és mivel rendkívül lámpalázas vagyok, örülök neki, hogy még volt egy-két napom a szövegem átnézésére és begyakorlására. Amúgy meg… ha pénteken lezajlott volna az ünnepség, már túl lennék rajta, és nem kellene izgulnom…

A reggeli misén a krisztinavárosi templomban a plébános is megemlékezett az évfordulóról a prédikációjában, és külön szólt azokról a veteránokról, egykori márciusi ifjakról, akik még mindig köztünk vannak. Név szerint említette Jókai Mórt és Degré Alajost, valamint – a legnagyobb büszkeségünkre – a nagyapámat, Ónody Dánielt, aki ott is volt a misén. Habár egy templomban ez nem szokás, de mégis megéljenezték és megtapsolták, ami igencsak meghatotta. A falába ellenére felállt, és a fejét minden irányba meghajtva megköszönte az ünneplést. Kifelé menet a templom előtt aztán többen megállították, kezet szorítottak vele, és megköszönték, amit egykor a hazáért tett. Én büszkén feszítettem mellette, ahogyan a többi jelenlévő családtagunk is. A dédanyámmal és a nagyanyámmal ellentétben ő nem nagyon szeret a régi dolgokról beszélni – általában csak nagy nehezen tudok kihúzni belőle egy-két mondatot a forradalomról, a csatákról, amelyekben részt vett, a hadifogságról, és a sebesüléseiről. Mindig azt mondja, nem akar felzaklatni ezekkel a szomorú történetekkel, de én ekkor hevesen tiltakozni szoktam.

– Dehogy zaklat fel, Nagyapó! Ellenkezőleg… – Ugyanolyan lelkesedéssel hallgatnám az emlékezéseit, mint a többiekét, akik átélték azokat a nagyszerű időket!

A mise és az ebéd után Anyuskát kértem meg, hogy hadd mondjam fel neki ismét a szövegemet, és segítsen még csiszolni rajta a holnapi előadás előtt. Láttam rajta, hogy nincs igazán kedvére a dolog – meg is tudom érteni, mivel az utóbbi napokban már számtalanszor végighallgatott. De mit tegyek, ha Apuska nem hajlandó erre, mindig talál valami kifogást, a többiek számára pedig meglepetés lesz ez a kis előadás?

Ugyanis az iskola engedélyével nemcsak a szüleimet hívtam meg (mint a többi diáklány), hanem a nagyszüleimet, és még a dédanyámat, sőt Vilma nénit is! Méghozzá azért, mivel az előadást én magam szerveztem, rendeztem, és többedmagammal írtam a nagyanyám, Ónody Dánielné Mosonyi Karolina elbeszélése alapján. Ő ugyanis negyvennyolc március tizenötödikén, szinte véletlenül belekeveredett a forradalomba, és szemtanúja volt minden fontos eseménynek. Ahogyan különben a nagyapám is, de mint mondtam, ő nem szeret beszélni róla. Mi több, Nagymama még Petőfivel, Szendrey Júliával és Jókai Mórral is egészen közeli kapcsolatba került, és az éjszakát egyenesen az ő lakásukon töltötte. Ám ez hétpecsétes titok! Azonban én elhatároztam, hogy egy rövid színdarab erejéig közkinccsé teszem ezt a kedves és izgalmas történetet, persze megváltoztatva Nagymama és az összes többi családtagom nevét. Nagymama szerepét én fogom játszani, Makay Etelka néven. Mivel az iskolánk leánynevelő intézet, így a férfiakat is lányok játsszák, ami néha vicces helyzeteket eredményez, de összességében úgy vélem, egészen jó kis előadást sikerült összehoznunk. Anyuska szerint is… annak ellenére, hogy az én szerepemet már bizony látványosan unja.

Izgatottan várom tehát a holnapot, és roppant kíváncsi vagyok rá, mit fognak szólni hozzá a többiek.