PHILIP K. DICK

ÁLMODNAK-E AZ ANDROIDOK ELEKTRONIKUS BÁRÁNYOKKAL?

„Dickhez képest az egész európai avantgárd mozgalom csak a saját köldökét bámulja egy zsákutcában.”

Sunday Times

„Ha ötleteket akarsz, Philip K. Dicket olvass.”

Vector

„Minden munkája döbbenetesen intim, kitárulkozó és nagyon veszélyes. Korának legszellemesebb science fiction szerzője. És talán a legijesztőbb is egyben. Félelmei a saját félelmeink, pontosan úgy kimondva, ahogy mi is kimondanánk őket.”

The Encyclopedia of Science Fiction

„Dick a maga csendes módján komoly irodalmat alkotott népszerű formában, és ez a létező legnagyobb elismerés.”

Michael Moorcock

„Dicknél következetesebben senki nem alkotott ennyi mesterművet.”

John Brunner

„Dick a sci-fi kultikus alakja.”

The Washington Post Book World

„Száz év múlva Philip K. Dicket a huszadik század második felének legnagyobb írójaként tartják majd számon.”

Norman Spinrad

„Ami Kafka volt a huszadik század első felének, az Philip K. Dick a másodiknak.”

Art Spiegelman

„Dick olyan messzire merészkedik el hipotézisek terén, ameddig a leghajmeresztőbb ötletekkel előálló filozófusok sem mertek.”

Paár Tamás

„Ha össze kéne foglalnom egyetlen szóban, mit jelent nekem Dick munkássága, az a rajongás lenne.”

Nagy Norbert

„Remek írónak tartom PKD-t, mert olyan dolgokkal szembesít, olyan gondolatokat ébreszt, amik bennem is felvetődnek, de magamtól gyáva vagyok velük szembenézni. Vele – ha apránként is, de – sikerül.”

Fejes Csilla

„Philip K. Dick történetei örökre beégnek az ember agyába (mások szerint a lelkébe), beépülnek a gondolkodásmódunkba, megváltoztatnak minket, és szerves részévé válnak annak, akik vagyunk.”

Rinyu Zsolt

IMPRESSZUM

Philip K. Dick: Do Androids Dream of Electric Sheep?

Copyright © Philip K. Dick, 1968

Hungarian Translation © Pék Zoltán, 2005

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: Do Androids Dream of Electric Sheep?

Orion Books, London 2005

Fordította: Pék Zoltán

Az utolsó krimi © Bényei Tamás, 2005

Descartes és az evolúció © H. Nagy Péter, 2005

Orcus neontüzében © Tillmann J. A., 2005

ISBN: 978-615-5438-90-5 (epub)

ISBN: 978-615-5438-91-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

Maren Augusta Bergrudnak

1923. augusztus 10.–1967. június 14.

Még látom őt gyöngyös füvön

Testetlen árnyként bolygani.

Átjárja boldog énekem.

Yeats

Auckland

Tegnap elhunyt az a teknős, melyet még a felfedező, Cook kapitány ajándékozott Tonga királyának 1777-ben. A Tu’imalila névre hallgató, majdnem kétszáz éves állat a királyi palota területén halt meg a tongai Nuku fővárosában, Alofában. A tongaiak törzsfőnöknek tekintették az állatot, külön gondozók vigyáztak rá, mivel pár éve egy bozóttűzben elvesztette a szeme világát. A tongai rádió közlése szerint Tu’imalila tetemét elküldik az aucklandi múzeumnak Új-Zélandra.

Reuters, 1966

EGY

Rick Deckardot az ágya melletti hangulatorgona vidám kis áramcsípéssel ébresztette. Meglepődve – mindig meglepődött, hogy egyik pillanatról a másikra csak úgy ébren találja magát – felkelt, és nagyot nyújtózott színes pizsamájában. Az ágyban felesége, Iran kinyitotta szürke, csöppet sem vidám szemét, pislogott, majd nyögve megint lehunyta.

– Túl gyengére állítottad a Penfieldet – mondta a férfi. – Átkapcsolom, és mindjárt felébredsz…

– Ne nyúlj az én beállításomhoz! – szólt rá élesen az asszony. – Nem akarok felébredni.

A férfi leült az ágyra, a nő fölé hajolt és gyengéden magyarázta:

– Ha elég nagyra állítod a lökést, örülsz, hogy felébredsz. Ez a lényeg. C beállításnál legyőzi a tudatküszöb-akadályt, ahogy nekem.

Barátságosan megpaskolta az asszony csupasz, sápadt vállát; jókedvűen nézett a világra, hiszen az ő beállítása D volt.

– Vedd le rólam a durva zsarukezedet – mordult fel Iran.

– Nem vagyok zsaru… – kezdte a férfi dühösen, pedig düh nem is szerepelt a beállításban.

– Nem, te rosszabb vagy – mondta még mindig lehunyt szemmel a nő. – Egy zsarubérenc bérgyilkos.

– Életemben nem öltem embert. – Bosszúsága már nyílt ellenségességbe csapott át.

– Csak azokat a szerencsétlen androidokat.

– Bezzeg a vérdíjat, amit hazahozok, habozás nélkül el bírod költeni bármire, ami éppen megtetszik. – Rick felállt, odament a hangulatorgonához. – Ahelyett, hogy spórolnánk, és vennénk egy igazi bárányt a hamis, elektronikus helyébe. Csak egy elektronikusra telik, pedig évek óta mennyit gürcölök, hogy többet keressek.

A konzolnál habozott, mit is tárcsázzon: idegkamrai elfojtást (ami megszüntetné a dühét) vagy stimulálást (ami annyira felhúzná, hogy megnyerné ezt a vitát).

– Ha több dühöt tárcsázol, én is azt teszem – figyelmeztette Iran, aki immár nyitott szemmel figyelte. – A maximumot tárcsázom, és olyan veszekedés lesz, amilyen az összes eddigi együttvéve. Tárcsázz, és majd meglátod – azzal felkelt, két lépéssel ott termett saját hangulatorgonájánál, és várakozva meredt a férfira.

Az sóhajtva meghátrált.

– Azt tárcsázom, ami mára szól. – Megnézte, mi van 1992. január 3-ra kiírva. Profi hozzáállás. – Ha a naptár szerint tárcsázok – kérdezte óvatosan –, te is azt teszed? – Várt, elég ravasz volt, hogy ne kötelezze el magát, míg a felesége a szavát nem adja.

– Az én naptáramban szerepel egy hatórás önmarcangoló depresszióroham.

– Tessék? Minek írtál be ilyet? – Ez ellentmondott a hangulatorgona céljának. – Fogalmam se volt, hogy ilyet is lehet.

– Egyik délután itthon üldögéltem – mesélte Iran –, és szokás szerint Baráti Bustert és Barátságos Barátait néztem. Valami nagy újságról beszélt, amit be fog jelenteni, és akkor bejött az a rettenetes reklám, tudod, amelyiket ki nem állhatom. A Mountibank márkájú ólom herevédő. Úgyhogy egy pillanatra levettem a hangot. És akkor meghallottam az épületet, ezt az épületet. Meghallottam az… – tétován intett.

– Az üres lakásokat – bólintott Rick. Néha éjjel ő is hallotta, amikor elvileg aludnia kellett volna. Holott ebben a korban egy félig lakott komforttorony igencsak népesnek számított a népsűrűség szempontjából; odakint, ahol a háború előtt a külváros volt, teljesen üres épületeket is lehetett találni… legalábbis így hallotta. Megelégedett másodkézből kapott információval; a legtöbb emberhez hasonlóan esze ágában sem volt személyesen meggyőződni róla.

– Abban a pillanatban, hogy levettem a hangot – folytatta Iran –, a 382-es hangulatban voltam, épp előtte tárcsáztam. Szóval habár intellektuálisan hallottam az ürességet, nem éreztem át. Első reakcióként elöntött a hála, amiért megengedhetünk magunknak egy Penfield hangulatorgonát. De aztán olvastam róla, milyen egészségtelen, amikor érzed az élet hiányát, nemcsak az épületben, de mindenhol, és nem reagálsz, érted? Nem, gondolom, te nem érted. Ezt régebben a mentális betegség jelének tartották: „érzelmi sivárság” volt az orvosi elnevezés. Úgyhogy hagytam a tévét elnémítva, leültem a hangulatorgonához, és kísérleteztem. Végül megtaláltam az elkeseredettség beállítását. – Sötét arcán pökhendi elégedettség látszott, mintha tényleg elért volna valamit fontosat. – Havonta kétszer műsorra tűzöm, szerintem ennyi idő igenis jogos a reménytelenségre. Amiatt, hogy itt maradtunk a Földön, miközben minden kisember emigrált. Minden miatt. Mit gondolsz?

– De egy ilyen hangulatba könnyen bele lehet ragadni, nem tudod tárcsázni a következőt, hogy kihúzzon. A totális valóságon való efféle kesergés öngerjesztő.

– Automata törlést programozok három órával későbbre – felelte felesége könnyedén. – Egy 481-est. A jövőben előttem álló lehetőségek, az új remény, hogy…

– Ismerem a 481-est – szakította félbe Rick. Sokszor tárcsázta, igencsak bízott benne. – Figyelj – ült le az ágyra, s felesége kezét megfogva lehúzta maga mellé –, még automata megszakítással is veszélyes bármilyen depressziót kipróbálni. Felejtsd el, mit terveztél be, és én is elfelejtem az enyémet, mindketten 104-est tárcsázunk, és egyszerre élvezzük ki, aztán te benne maradhatsz, míg én átváltok a szokásos munkahangulatomra. Utána felugrok a tetőre ellenőrizni a bárányt, aztán irány az iroda, és közben tudni fogom, hogy nem tévé nélkül ücsörögsz és borongsz itt. – Elengedte az asszony karcsú, hosszú ujjait, és átment a tágas lakás nappalijába, ahol még érződött az előző esti cigarettaillat. Lehajolt és bekapcsolta a tévét.

– Reggeli előtt ki nem állhatom a tévét – szólt ki a hálóból Iran.

– Tárcsázz 888-at – felelte Rick, míg a készülék melegedett. – A tévévágyat. Bármilyen műsorra.

– Most nincs kedvem tárcsázni semmit.

– Akkor tárcsázd a 3-at.

– Nem tárcsázok egy számot, ami arra ösztönzi az agyamat, hogy akarjak tárcsázni! Ha nem akarok tárcsázni, akkor ezt aztán főleg nem akarom tárcsázni, mert akkor akarnék tárcsázni, és most a tárcsázás iránti vágynál idegenebb érzést el sem tudok képzelni. Nem akarok mást, csak itt ülni és bámulni a padlót. – Hangja kicsorbult az ürességtől, ahogy lelke megalvadt, teste pedig elernyedt, miközben fojtogató, szinte tökéletes tehetetlenség vonta be tetőtől talpig.

Rick felhangosította a tévét, mire Baráti Buster hangja töltötte meg a teret.

– …hohó, emberek! Röviden a mai időjárásról. A Manguszta műhold jelentése szerint a nukleáris szennyezés dél körül erősödik fel a leginkább, aztán elvékonyodik, úgyhogy, emberek, aki ki akar rándulni a szabadba, az…

Iran robogott be, hosszú hálóinge mögötte lebegett. Kikapcsolta a tévét.

– Jól van, feladom, tárcsázok – mondta. – Amit csak akarsz. Eksztatikus szexuális gyönyör? Olyan pocsékul vagyok, hogy most még azt is elviselem. Tökmindegy. Mit számít?

– Majd én tárcsázok helyetted – vezette vissza a hálóba Rick. A nő konzolján 594-et tárcsázott: örömteli engedelmeskedés a férj felsőbbrendű bölcsességének minden kérdésben. Saját konzolján kreatív, friss hozzáállást kért a munkához, habár erre nemigen volt szüksége, ez volt a megszokott, sőt veleszületett felfogása a Penfield mesterséges agystimulátor nélkül is.

A sietős reggeli után, hiszen felesége miatt időt vesztett, a kinti időhöz öltözve (ideértve a Mountibank márkájú ólom herevédőjét is, abból is az Ajax modellt) felment a tetőlegelőre, ahol az elektronikus bárány „legelt”, azaz – kifinomult szoftverének köszönhetően – szimulált elégedettséggel rágcsált, kellőképpen lenyűgözve az épület többi lakóját.

Hát persze, hogy a szomszédok állatai között is voltak elektronikus áramkörű hamisítványok, de ő se ütötte bele az orrát, mint ahogy azok se kíváncsiskodtak az ő báránya valódiságáról. Az rettenetes udvariatlanság lenne. Megkérdezni, „A maga báránya igazi?” nagyobb vétség az etikett ellen, mint ha embertársunk fogáról, hajáról vagy belső szerveiről kérdeznénk ugyanezt.

A radioaktív szemcsékkel teli szürke, napot elfedő reggeli levegő ott böfögött körülötte, csavarta az orrát; önkéntelenül is beszívta a halál bűzét. Na jó, ez azért túl erős kifejezés, igazította helyre magát, ahogy haladt a gyep felé, ami a szokatlanul nagy lakáshoz járt. A Végső Világháború örökségének hatása lassan-lassan csökkent; akik nem élték túl a port, már évekkel ezelőtt feledésbe merültek, s a por, mely meggyengülve próbált szembeszegülni az erős túlélőkkel, immár csak az elmének és a genetikai tulajdonságoknak ártott. A por kétségtelenül átszivárgott az ólom herevédőn is, s amíg nem emigrál, nap mint nap kénytelen elviselni a beszűrődő szennyeződést. Eleddig a havonta végzett orvosi vizsgálat nem mutatott semmi elváltozást; a „normálisok” közé tartozott, egy férfi, aki a törvényben előírt határokon belül képes szaporodni. Azonban a San Franciscó-i rendőrség orvosai bármelyik hónapban találhatnak valamit. A mindenütt jelen lévő por folyton különlegesekké torzította a normálisokat. Újabban ezt a szlogent harsogták a plakátok, tévéreklámok és kormányzati hírlevelek: „Ön dönt! Emigrál vagy degenerál?” Milyen igaz, gondolta Rick, ahogy kinyitotta a kis legelő kapuját, és odalépett az elektronikus bárányhoz. Csakhogy én nem emigrálhatok, emlékeztette magát. Ideköt a munkám.

Bill Barbour üdvözölte, a lenti lakó és a szomszédos legelő tulajdonosa. Rickhez hasonlóan már munkához volt öltözve, de előbb még ő is feljött megnézni az állatát.

– A lovam vemhes – harsogta vidáman Barbour, s a hatalmas Percheron kancára mutatott, ami csak bámult a semmibe. – Mit szól?

– Akkor hamarosan két lova is lesz – felelte Rick. A báránya mellett állt, mely kérődzve hevert, éber szemét a férfira szegezve, hátha hozott neki egy kis zabot. Az álbárányba építettek egy zabpreferáló áramkört: a zab láttán felállt és odament az emberhez. – Mi ejtette teherbe? – érdeklődött. – A szél?

– A Kaliforniában kapható legjobb minőségű megtermékenyítő plazmát vettem neki – közölte vele Barbour. – Vannak kapcsolataim az Állami Állattenyésztő Bizottságnál. Emlékszik, amikor múlt héten kijött tőlük az inspektor megvizsgálni Judyt? Alig várják, hogy meglegyen a csikó. Judy a maga nemében páratlan – paskolta meg kedveskedve lova nyakát Barbour, mire az állat felé hajtotta a fejét.

– Gondolt már arra, hogy eladja? – kérdezte Rick. Atyaég, mennyire szeretett volna egy lovat. Vagy bármilyen állatot. A másolat tartása és gondozása szép lassan demoralizálja az embert. Társadalmi szempontból mégis muszáj volt, ha már igazira nem tellett. Tehát nem volt választása, folytatnia kellett. Még ha őt nem is érdekelné, ott van a felesége, márpedig Irant érdekelte. Nagyon is.

– Erkölcstelenség lenne eladnom – válaszolta Barbour.

– Akkor adja el a csikót. Két állat még erkölcstelenebb, mint az egy se.

– Hogy érti? – nézett rá zavartan Barbour. – Sok embernek van két állata, sőt három-négy is. Vagy akár öt, mint Fred Washborne-nak, akié az algatelep, ahol a bátyám dolgozik. Nem látta a cikket a kacsájáról a tegnapi Chronicle-ben? Állítólag a legnagyobb, legnehezebb moszkvai kacsa az egész Nyugati Parton. – A férfi szeme megüvegesedett, s fokozatosan transzba került, ahogy elképzelte azt az értéket.

Rick átkutatta a zsebeit, és előhúzta a Sidney állatkatalógus gyűrött, sokat forgatott januári mellékletét. Az indexben kikereste a csikót (lásd lovak, utód), és már meg is volt az aktuális, egész országra érvényes ár.

– A Sidneytől ötezer dollárért kapok egy Percheron csikót – közölte.

– Kizárt – csóválta a fejét Barbour. – Nézze meg jobban. Dőlttel van szedve, ami azt jelenti, hogy nincs készlet belőle, csak ennyi lenne az ára, ha lenne.

– Mondjuk, havonta fizetek ötszáz dollárt tíz hónapon át. A teljes katalógusárat.

– Deckard, magának fogalma sincs a lovakról – mondta lenézően Barbour. – Oka van annak, hogy miért nincs egyetlen Percheron csikó sem raktáron. A Percheron csikókat nem adják el, még katalógusáron sem. Túl ritkák, még a viszonylag gyengébb vérvonalúak is – hajolt át gesztikulálva a kerítésen. – Judy három éve van meg, és ez idő alatt egyetlen hozzá méltó Percheron kancát se láttam. Kanadába repültem érte, és magam hoztam haza, nehogy ellopják. Ha az ember Coloradón vagy Wyomingon keresztül hoz egy ilyen állatot, leütik és elveszik. Tudja, miért? Mert a Végső Világháború előtt szó szerint százával léteztek…

– De ha magának kettő lova lesz, nekem meg egy se, azzal megsérti a mercerizmus teológiai és erkölcsi alapjait.

– Ott a birkája. A fenébe is, követheti az Emelkedést a saját életében, és ha megragadja az empátiadoboz két fogantyúját, tisztességgel egyesülhet Mercerrel. Na már most, ha nem lenne ez az öreg birkája, akkor állna az érvelése. Igen, ha nekem két állatom lenne, magának meg egy se, akadályoznám a maga egyesülését Mercerrel. Csakhogy ebben az épületben minden családnak van valamilyen állata, márpedig vagyunk, hányan is, úgy ötvenen: három lakásonként egy, ha jól számolom. Gravesonnak tyúkja van – mutatott észak felé. – Oakes meg a felesége azt a nagy vörös kutyát tartják, ami ugat éjszakánként. – Elmerengett. – Azt hiszem, Ed Smithnek macskája van a lakásában… legalábbis ezt állítja, bár még senki nem látta. Lehet, hogy csak felvág.

Rick odament a bárányhoz, lehajolt, s addig tapogatott a sűrű fehér bundában – legalább a bolhák igaziak voltak –, míg meg nem találta, amit keresett: a gépezetet irányító, rejtett panelt. Barbour szeme láttára felpattintotta a fedelet.

– Most már érti, miért akarom annyira a csikóját?

Barbour először meg sem tudott szólalni.

– Maga szegény ember – sajnálkozott aztán. – Mindig is ilyenje volt?

– Nem – csukta le Rick az elektronikus bárány paneljét, majd felegyenesedett és szomszédja felé fordult. – Eredetileg igazi bárányom volt. A feleségem apjától kaptuk, amikor emigrált. Aztán úgy egy éve, emlékszik, elvittem az állatorvoshoz… Maga is itt fent volt akkor reggel, amikor rátaláltam, ahogy az oldalán feküdt és nem bírt felállni.

– Azért maga felállította – emlékezett vissza bólogatva Barbour. – Sikerült felimádkoznia, de csak pár percet ment, aztán megint elterült.

– A bárányok fura betegségeket tudnak elkapni. Vagy mondom úgy, hogy a bárányok sokféle betegséget kapnak, de a szimptómák mindig ugyanazok: az állat nem tud felállni, és képtelenség megmondani, milyen komoly a dolog, hogy csak meghúzódott a lába vagy vérmérgezéstől haldoklik. Az enyém abba halt bele, vérmérgezésbe.

– Itt fent? – kérdezte megrökönyödve Barbour. – A tetőn?

– A szalma – magyarázta Rick. – Egy alkalommal nem vettem le az összes drótot a báláról, és Groucho, így neveztem, megvágta magát és vérmérgezést kapott. Elvittem az állatorvoshoz, de belehalt. Sokat gondolkodtam rajta, aztán felhívtam az egyik helyet, ahol mesterséges állatokat készítenek, és megmutattam nekik Groucho fényképét. Ők csinálták ezt – mutatott a másállatra, ami tovább rágcsált, de közben éberen leste, hogy vajon előkerül-e némi zab. – Elsőrendű munka. És én is olyan odafigyeléssel gondozom, mintha igazi lenne. Csak… – vállat vont.

– Nem ugyanaz – fejezte be helyette Barbour.

– Pedig majdnem. Ugyanolyan érzés, ugyanúgy kell figyelni rá, mintha élne. Mert ha meghibásodik, az épületben mindenki megtudja. Hatszor vittem el a műhelybe kisebb javításra. Például egyszer a hangrendszer romlott el vagy mi az ördög, és megállás nélkül bégetett. Apróság, de ha bárki meglátná, azonnal rájönne, hogy mechanikus hibáról van szó. – Hozzátette: – A műhely furgonján a valamilyen állatkórház felirat áll. A sofőr meg fehér köpenyt visel, mint egy igazi állatorvos. – Hirtelen eszébe jutott az idő, az órájára pillantott. – Mennem kell dolgozni. Este találkozunk.

A kocsi felé indult, amikor Barbour utána szólt:

– Nem mondom el senkinek az épületben.

Rick majdnem megállt, hogy megköszönje, ám akkor megkopogtatta vállát a csüggedés, amiről Iran is beszélt, és ő csak annyit felelt:

– Nem tudom, talán nem is számít.

– De akkor lenéznék magát. Nem mindenki, de néhányan. Maga is tudja, az emberek mit gondolnak arról, aki nem vigyáz az állatára: erkölcstelennek és érzéketlennek tartják. Úgy értem, hivatalosan már nem számít bűncselekménynek, mint közvetlen a háború után, de az érzés még megvan az emberekben.

– Pokolian szeretnék egy állatot! – tárta szét üres kezét elkeseredetten Rick. – Folyton próbálok venni, de a fizetésem mint városi alkalmazotté…

Bárcsak megint mázlim lenne a melóban, gondolta. Mint két éve, amikor négy androidot tettem hidegre egy hónap alatt. Ha akkor tudom, hogy Groucho meg fog halni… de az még a vérmérgezés előtt volt. Az ötcentis törött, tűhegyes drótdarab előtt.

– Vehetne macskát – próbált segíteni Barbour. – A macska olcsó, nézze meg a katalógusban.

– Nem akarok háziállatot – felelte halkan Rick. – Olyat akarok, amilyen eredetileg is volt, nagy testű állatot. Bárányt, vagy ha elég pénzem lesz, tehenet, bikát. Vagy ami magának van, lovat.

Öt android fejpénze elég is lenne, morfondírozott. Ezer dollár per koponya a fizetésen felül. Akkor valahol valakitől meg tudnám szerezni, amit akarok. Még ha dőlt betűvel van is szedve a Sidney Állatkatalógusban. Ötezer dollár… Csakhogy ahhoz először öt androidnak el kell jutnia az egyik gyarmatbolygóról a Földre, ami nem rajtam múlik, én nem tudom őket idecsalni, és még ha tudnám is, vannak más fejvadászok más ügynökségeknél szerte a világon. Az androidoknak kifejezetten Észak-Kaliforniába kéne jönniük, és az itteni főfejvadásznak, Dave Holdennek meg kéne halnia vagy nyugdíjba mennie.

– Vegyen egy tücsköt – szellemeskedett Barbour. – Vagy egeret. Hé, már huszonöt dolcsiért kap egy kifejlett egeret.

– A maga lova is meghalhat csak úgy. Mint Groucho. Hazaér a munkából este, és itt találja égnek meredő lábakkal, mint egy bogarat. Mint egy… mit is mondott… tücsköt. – A kocsikulccsal a kezében elindult.

– Sajnálom, ha megbántottam – szabadkozott idegesen Barbour.

Deckard némán nyitotta ki légkocsija ajtaját. Nem volt több mondanivalója a szomszédjának, gondolatban már a munkára, az előtte álló napra összpontosított.

KETTŐ

Az óriási, üres és omladozó épületben, ami annak idején ezreknek adott otthont, most egyetlen árva tévékészülék reklámozta árucikkeit harsogva a kietlen szobában.

A Végső Világháború előtt ezt az elárvult romot szépen karbantartották. Itt, az egysínű vonattal csupán pár megállóra terült el San Francisco külvárosa; valaha az egész félsziget zsongott az élettől, véleményektől és panaszoktól, ám a tulajdonosok mára meghaltak, vagy kivándoroltak valamelyik gyarmatvilágra. Főleg az előbbi, ugyanis a Pentagon és önelégült tudományos vazallusa, a Rand Vállalat derűlátó jóslatai ellenére igencsak költséges háború kerekedett. A vállalat egyébként e helytől nem messze állt, s mint a lakások tulajdonosai, a cég is végleg eltakarodott. Senkinek nem hiányzott.

Ráadásul már senki nem emlékezett, miért is tört ki a háború, és ki nyerte meg, ha megnyerte egyáltalán valaki. A bolygó felszínének zömét beszennyező por származási helyét nem lehetett megállapítani, és senki, még a háborús ellenség sem számított rá. Először – különös módon – a baglyok haltak ki. Akkoriban szinte vicces látvány volt az udvarokon és utcákon heverő tömérdek kövér, pelyhes fehér madár. Mivel általában alkonyat előtt nem merészkedtek ki, a baglyokra senki nem figyelt. A középkori járványok hasonlóképpen mutatkoztak meg, döglött patkányok alakjában. Ez a járvány azonban felülről érkezett.

A baglyokat persze követte a többi madár, de addigra a titkot megfejtették és megértették. A háború előtt éppen csak vegetált a gyarmatosítási program, ám most, hogy a nap már nem fürdette fényében a Földet, a kolonizáció új sebességre kapcsolt. Ezzel együtt átalakították az egyik háborús fegyvert, a Szintetikus Szabadságharcost, s a humanoid robot – pontosabban organikus android –, mely képes volt működni egy idegen világban, egy csapásra a gyarmatosítási program főtámasza lett. Az ENSZ törvénye értelmében minden telepes automatikusan kapott egy androidot, melynek altípusát maga választhatta meg; 1990-re az altípusok száma szinte felfoghatatlanná nőtt, akár az amerikai automobiloké az 1960-as években.

Ez a két dolog adta meg a végső lökést az emigráláshoz: az android szolga mint mézesmadzag, és a radioaktív szennyeződés mint mankó. Az ENSZ az emigrációt megkönnyítette, a maradást nehézzé, sőt lehetetlenné tette. Aki a Földön lebzselt, az hirtelen „biológiailag elfogadhatatlan” pecsétet kapott, azaz veszélyt jelentett a faj tiszta örökségére. S akit egyszer különlegesnek bélyegeztek, még ha bele is egyezett a sterilizálásba, elfelejthette a történelmet. Tulajdonképpen megszűnt az emberiség részének lenni. Itt-ott mégis akadtak, akik nem voltak hajlandók emigrálni, ez azonban még az érintettek számára is érthetetlen, irracionális cselekedet maradt. Logikusan nézve minden normálisnak már rég emigrálnia kellett volna. Ám a Föld, akármennyire eldeformálódott, talán továbbra is otthon maradt, amihez ragaszkodni kell. Vagy talán a maradók azt hitték, a porlepel idővel eloszlik. Mindenesetre ezrek maradtak, zömében városokban csoportosultak, ahol látták egymást, és erőt meríthettek a másik jelenlétéből. Ők voltak a viszonylag épelméjűek. S kétes adalékként különös alakok is lézengtek a lényegében kihalt külvárosokban.

Ilyen volt John R. Isidore is, aki a fürdőszobában borotválkozva hallgatta a nappaliban gagyogó tévét.

Ő egyszerűen csak erre tévedt nem sokkal a háború után. Azokban a gonosz időkben nemigen tudta senki, mit csinál. A háború elszaggatta a kötelékeket, az emberek lerogytak valahol, aztán meg odébb vonszolták magukat. Akkoriban a szennyezés szórványos és helyenként igen eltérő volt; némelyik államban szinte nem is érződött, a másik meg fuldoklott benne. A gyökértelen népesség úgy vándorolt, akár a por. A félsziget San Franciscótól délre eleinte pormentes volt, tömegesen telepedtek is le ott, aztán amikor megérkezett a por, egy részük meghalt, a többi továbbállt. J. R. Isidore maradt.

– …a Polgárháború előtti déli államok régi szép napjait idézi! – harsogta a tévé. – A humanoid robotot, legyen szolga vagy fáradhatatlan mezei munkás, kifejezetten az ön, csak és kizárólag az ön igényeihez igazítjuk, ideérkezésekor kapja meg ingyen és teljes felszereléssel, ahogy azt a Földről való indulás előtt kéri. Ez a hűséges, gondot sosem okozó társ ott lesz majd ön mellett a legnagyobb, legbátrabb kalandban, melybe az ember a modern kori történelemben csak belefogott. Segít önnek…

És csak mondta és mondta.

Vajon elkések a munkából? – morfondírozott Isidore borotválkozás közben. Egyik órája sem működött, általában a tévére bízta magát, de ma nyilván Interűr Horizont Nap van. A tévé legalábbis azt állította, hogy ma van az ötödik (vagy hatodik?) évfordulója, hogy megalapították Új-Amerikát, a legnagyobb amerikai települést a Marson. Ez a tévékészülék, ami épphogy működött, csak azt a csatornát vette, amit még a háború alatt terjesztettek ki országossá, s azóta is a Washingtonban székelő kormány maradt a főszponzor, ezért Isidore kénytelen-kelletlen őket nézte.

– És most halljuk Mrs. Maggie Klugmant – javasolta a tévébemondó Isidore-nak, aki pedig csak a pontos időre volt kíváncsi. – Mrs. Klugman, aki nemrég emigrált a Marsra. Élőben Új New Yorkból. Mrs. Klugman, hogyan hasonlítaná össze életét a fertőzött Földön az új életével itt, a minden elképzelhető lehetőségek világában?

Kis szünet után egy fáradt, száraz, középkorú nő hangja felelt:

– Azt hiszem, háromtagú családommal együtt leginkább a büszkeség tűnt fel.

– A büszkeség, Mrs. Klugman?

– Igen – válaszolta az immár Új New York-i asszony. – Nehéz elmagyarázni. Az, hogy van egy szolga, akire mindig lehet számítani ilyen zavaros időkben… az olyan megnyugtató.

– A Földön a régi időkben maga is aggódott, hogy netán, hm, különlegesnek titulálják?

– Jaj, a férjemmel annyira aggódtunk, majd’ beleőrültünk. Persze miután emigráltunk, ez a gond szerencsére örökre lekerült a vállunkról.

John Isidore azt gondolta magában csípősen: rólam is, pedig nem is emigráltam. Már jó egy éve különlegesnek számított, és nem csak a torz géneknek köszönhetően. Nagyobb baj, hogy nem ment át az alapszintű mentális teszten, azaz köznyelven szólva „tyúkeszű” volt. Immár három bolygó lenézését kellett elviselnie. Ennek ellenére eléldegélt. Volt munkája, furgont vezetett egy másállatokat javító cégnek, és az Egy Más Állatkórház és búskomor, vészjósló főnöke, Hannibal Sloat emberként kezelték, amiért hálás volt. Mors certa, vita incerta,mint azt Mr. Sloat néha deklamálta. Isidore jó párszor hallotta a mondást, mégis csak kapiskálta, mit jelenthet. Végül is, ha egy tyúkeszű értene latinul, már nem lenne tyúkeszű, nem igaz? Ezt még Mr. Sloat is elismerte. Márpedig voltak Isidore-nál sokkal de sokkal gyagyább tyúkeszűek is, akik még dolgozni se tudtak, akik a találóan elnevezett „Különleges Kereskedelmi Gyakorlatok Amerikai Intézeté”-ben tengődtek, mely névbe, mint mindig, sikerült becsempészni a „különleges” szót.

– …férje nem érezte védettnek magát – kérdezte éppen a tévébemondó – még úgy sem, hogy állandóan drága és otromba sugárzásbiztos ólomruhát viselt, Mrs. Klugman?

– A férjem – kezdte volna a nő, ám Isidore befejezte a borotválkozást, átment a nappaliba, és kikapcsolta a tévét.

Csend.

Csend lökődött ki a lambériából és a falakból, szörnyű, ellenállhatatlan erővel préselte össze, mintha hatalmas malomkövek közé zuhant volna. Csend gomolygott a padlóból és a rojtos, szürke faltól falig szőnyegből. Csend szabadult ki a nem működő vagy épphogy működő konyhai készülékekből, a halott gépekből, melyek meg se nyikkantak, amióta Isidore itt élt. Csend csorgott a nappaliban álló hasznavehetetlen oszloplámpából, s összekeveredett a légyszaros mennyezetből szitáló üres és szófosztott csenddel. Az Isidore látóterében lévő minden tárgyból csend tört elő, mintha… ki akarna szorítani a világból minden tapintható tárgyat. Ezzel nem csak Isidore fülét, de a szemét is megtámadta. A kikapcsolt tévé mellett álló férfi a csendet úgy élte meg, mint ami látható és a maga módján élő. Élő! Korábban is érezte már szigorú közeledését; amikor megérkezett, szinte berobbant, nem finomkodott, érezhetően képtelen volt várni. A világ csendje nem bírta visszafogni mohóságát. Többé nem. Nem, amikor lényegében már nyert.

Isidore kíváncsi lett volna, hogy a többiek, akik a Földön maradtak, ugyanígy élik-e meg a semmit. Vagy ez az ő különleges biológiai lényének sajátja, az övé, akit saját elégtelen érzékszervei tettek ilyenné? Érdekes kérdés, morfondírozott. De kivel vethetné össze tapasztalatait? Egyedül élt ebben a rozoga, vak, ezerlakásos épületben, mely társaihoz hasonlóan minden egyes nappal közelebb sodródott az entropikus megsemmisüléshez. Végül az épületben majd minden összeolvad, jellegtelen és egyforma lesz, minden lakásban pudingszerű szuvat áll majd a plafonig. Azután pedig maga az elhanyagolt épület formátlanodik el, ahogy maga alá temeti a mindent uraló por. Addigra persze ő maga már halott lesz. Legalább van mire várni, gondolta, ahogy ott állt az elaggott nappalijában, mely tüdőtlen, mindent átható, legyőzhetetlen világcsendtől vezekelt.

Akkor már inkább a tévé. Csakhogy az itt maradt normálisokat célzó reklámok megijesztették. Azt adták a tudtára megszámlálhatatlan módon, hogy rá mint különlegesre nincs szükség. Hasznavehetetlen. Ha akarna, se emigrálhatna. Akkor minek hallgassa őket? Ezt beléjükmeg a gyarmatosításba, remélem, kirobban ott is egy háború, mert elvileg miért ne, és a Föld sorsára jutnak. És akkor mindenki, aki emigrált, különleges lesz.

Na jó, irány dolgozni, parancsolt magára. A kilincsért nyúlt, hogy kilépjen a sötét folyosóra, majd az épület ürességét megpillantva hátrahőkölt. Ott kint várt rá az az erő, ami az ő lakását is bekebelezte. Szent isten, gondolta, és újra becsukta az ajtót. Még nem állt készen felkullogni azokon a csikorgó lépcsőkön az üres tetőre, ahol nem tartott állatot. Önmaga visszhangja a lépcsőn: a semmi visszhangja. Jöhet a fogantyú, mondta magában, és átvágott a nappalin a fekete empátiadobozhoz.

Bekapcsolta. A tápegységből a negatív ionok szokásos halvány illata csapott fel; mohón szívta be, máris lebegett. Aztán felizzott a katódsugárcső, akár egy gyenge tévéképernyő; egy kollázs alakult ki véletlenszerű színekből, foltokból és konfigurációkból, melyek csak akkor nyernek értelmet, ha megfogja a fogantyúkat. Hát nagy levegőt vett, és megragadta a két fogantyút.

A kép egyből összeállt, s látta a híres tájat: a vénséges vén, barna, kietlen meredélyt, melyen elszáradt, csontszerű gazcsomók meredtek ferdén a fénytelen-naptalan ég felé. Egy többé-kevésbé emberi alak vonszolta magát hegynek felfelé; egy öregedő férfi színtelen, jellegtelen köntösben, ami olyan keveset takart, mintha az ellenséges, üres égből tépte volna le. A férfi, Wilbur Mercer csak baktatott előre, s a fogantyút szorongató John Isidore körül elhomályosult a nappali, a rozoga bútorok és kopott falak kiúsztak, míg végül nem is érezte őket. Szokás szerint ott találta magát az iszapszínű hegy és az iszapszínű ég között. S az idős férfit sem látta. Immár saját lába keresett talpalatnyi helyet az ismerős, laza kövek között, ugyanazt a régi, fájdalmasan durva talajt érezte a talpa alatt, és orrát újra eltömítette az ég fanyar homálya, nem a földi égé, hanem egy idegen és távoli helyé, amely azonban az empátiadoboz segítségével azonnal elérhető.

A szokásos megdöbbentő módon jutott ide: fizikailag – no és persze szellemileg és lelkileg – azonosult Wilbur Mercerrel. Ahogy egyébként mindenki, aki e pillanatban a fogantyút fogja akár a Földön, akár bármelyik gyarmatbolygón. Érezte a többieket, magába fogadta gondolatzsivajukat, fejében ott zsibongott a számtalan egyéni lét lármája. Őket – és őt – egyvalami érdekelte, szellemük fúziója a hegyre irányult, a felmenetelre. Lépésről lépésre alakult, olyan lassan, szinte nem is lehetett észlelni. Pedig haladtak. Magasabbra, noszogatta magát, miközben csikorogtak talpa alatt a kövek. Ma magasabbra jutunk, mint tegnap, és holnap… ő, ők, Wilbur Mercer összetett alakja felnézett a dombra. Nem is látni a tetejét. Túl messze van még. De el fogja érni.

Egy kő repült felé, és találta el a karján. Szúró fájdalom. Ahogy megfordult, egy másik kő suhant el mellette, ez elvétette, becsapódott a földbe. A hang megijesztette. Ki az, kereste kínzóját. A régi ellenségek, akik látótere szélén ólálkodnak, ők követték egész idáig, és vele maradnak a csúcsig…

Eszébe jutott a csúcs, ahol a meredély hirtelen síkba billen, ahol vége a mászásnak, és kezdődik a másik rész. Hányszor csinálta már meg? Összekeveredett a sok alkalom, jövő és múlt összemosódott, egybefolyt az, amit már megtapasztalt és amit csak fog, míg végül csak a pillanat maradt, a pillanat, hogy áll és dörgöli karján a kő okozta horzsolást. Atyaég, ez tisztességes? Teljesen kimerült. Miért vagyok itt fent egyedül? Miért kínoz valaki, akit nem is látok? És akkor bensőjében a többiek zsivaja megtörte a magány illúzióját.

Ti is éreztétek? – kérdezte. Igen, felelték a hangok. Eltalálták a bal karunkat, pokolian fáj. Na jó, mondta, menjünk tovább. Elindult, s azok mind vele tartottak.

Annak idején nem így volt, jutott eszébe. Még az átok előtt, az élet korábbi, boldogabb szakaszában. Nevelőszülei, Frank és Cora Mercer egy felfújható gumi mentőcsónakban találtak rá Új-Anglia partjai közelében… vagy Mexikó volt és Tampico kikötője? Már nem emlékezett a részletekre. A gyermekkora szép volt, szeretett minden életet, főleg az állatokat, sőt egy időben képes volt feltámasztani a halott állatokat. Nyulakkal és bogarakkal élt együtt a Földön vagy egy gyarmatvilágon; már ezt is elfelejtette. A gyilkosokra viszont emlékezett, mert elkapták mint korcsot, a többi különlegesnél is különlegesebb valakit. És minden megváltozott.

Tizenhat éves volt, amikor közölték vele, hogy a helyi törvény tiltja az idő-visszafordítást, amellyel a holtak életre kelnek. Ő titokban még egy évig űzte a megmaradt kiserdőben, aztán beárulta egy öregasszony, akit ő sosem látott, és akinek sosem ártott. A gyilkosok a szülei engedélye nélkül szétrombolták agyában az egyedi gócot, radioaktív kobalttal estek neki, ami átlökte egy másik világba, melynek létezéséről sejtelme sem volt. Bűzlő tetemekkel és porladó csontokkal teli gödör volt, éveken át próbált kikeveredni belőle. Közben eltűnt, kihalt a számára két legfontosabb állat, a szamár és főként a teknős, csak rothadó darabok maradtak, itt egy vak koponya, ott egy leszakadt láb. Végül egy madártól, ami idejött meghalni, megtudta, hol is van. A sírvilágba süllyedt. Csak akkor szabadul, ha a szanaszét heverő csontok eleven lényekké állnak össze; más életek metabolizmusától függ, csak velük együtt emelkedhet fel újra.

Hogy a ciklus eme része meddig tartott, sejtelme sem volt; általában nem történt semmi, így nem volt mit mérni. A csontokat azonban végül hús futotta be, az üres szemgödrök megteltek látó szemekkel, a visszakapott csőrök és szájak pedig csicseregtek, ugattak és lármáztak. Talán ő tette, talán visszanőtt agyában a természetfölötti csomó. Persze az is lehet, hogy semmi köze őhozzá, hogy nagyon is természetes folyamat volt. Mindenesetre nem süllyedt tovább, sőt a többiekkel együtt elkezdett emelkedni. Csak épp réges-rég elvesztette őket szem elől. Egyedül mászott. De ott voltak. Vele tartottak, különös módon a bensőjében érezte jelenlétüket.

Isidore ott állt a fogantyút szorongatva, megtapasztalta az érzést, milyen minden élőlényt magába fogadni, majd vonakodva elengedte. Véget kellett hogy érjen, mint mindig. Karja különben is vérzett és sajgott, ahol a kő eltalálta.

A fogantyúkat elengedve megvizsgálta a karját, majd bizonytalan léptekkel a fürdőszobába ment, hogy lemossa a sebet, ami a Mercerrel való egyesülés során nem az első volt, és valószínűleg nem is az utolsó. Többen, főleg öregek meg is haltak már, leginkább a hegytetőn, amikor az idegen kínzók igazán belelendülnek. Kíváncsi vagyok, végig tudok-e még egyszer menni azon az ösvényen, töprengett a sebet törölgetve. Akár szívmegállás is lehet a vége; bárcsak olyan városban élnék, ahol az épületekben van ügyeletes orvos olyan szikrás élesztőgéppel. Itt egyedül túl kockázatos.

De tudta, hogy ezt vállalnia kell. Eddig is vállalta. Ahogy mások is, még az öregek is, akik fizikailag törékenyebbek.

Papír zsebkendővel törölte meg sérült karját.

És valahonnan a távolból meghallott egy tévékészüléket.

Bármilyen hihetetlen, valaki még van itt, gondolta döbbenten. Ez nem az én tévém, messzebb van, érzem, ahogy rezonál a padló. Alul van, egy másik szinten!

Már nem vagyok egyedül, fogta fel. Beköltözött egy másik lakó, elfoglalta az egyik üres lakást, elég közel, hogy halljam. Második-harmadik szint lehet, lejjebb semmiképpen sem. Lássuk, pörgött az agya, mit kell tenni, amikor új lakó érkezik? Bekopogni és kölcsönkérni valamit, így kell? Nem emlékezett, ilyesmi még sosem történt vele se itt, se máshol. Emberek elköltöztek, emberek emigráltak, emberek meghaltak, de soha senki nem költözött be. Vinni kell neki valamit, döntött. Egy pohár vizet vagy tejet; igen, tejet, lisztet, esetleg tojást… pontosabban az instant helyettesítőt.

Bekukkantott a hűtőbe – a kompresszor már rég feladta a harcot –, ám csak egyetlen kétes állapotú margarint talált. Ezzel indult el izgatottan dobogó szívvel lefelé. Nyugalom, intette magát. Nem szabad elárulnom, hogy tyúkeszű vagyok. Ha rájön, nem fog beszélni velem. Valahogy mindig ez van. Vajon miért?